KWgL. SV. VÉf. AKAbEMiENS ttANDLlNGÄR. BAND 37. S:0 5. 121 



i själfva verket är distraktionens raka motsats). Han hade otvifvelaktigt ej märkt lar- 

 verna, förr än refiexhandlingen var förd till slut, den handlingsassociation, som kan 

 uttryckas sålunda: hålan bör stängas, innan hon lämnas. 



51. En campestris sysslade med nygräfning af håla. Medan hon vare nere, lades 

 en nj^ss från en annan campestris tagen, paralyserad mätarelarv vid ingången. Då stekeln 

 nästa gång kommit upp, kastat bort sin sandbörda och åter skulle gå ned, fick han se 

 den, grep den och kastade utan vidare bort den omkring 2 m. frän platsen i en häftig 

 flj^ktsväng. Sedan stekeln gått ned, lades larven för 2:a gången i samma läge. Stekeln 

 förfor på samma sätt som förra gången, men kastade nu bort den endast V2 m. Då han 

 3:e gången upptäckte larven vid ingången, grep han och stack honom först under ett af 

 de bortersta segmenten, därefter under strupen och sist i ett af de mellersta segmenten. 

 Därefter »malaxerade» han honom mycket länge, med väl ett hundratal kraftiga bett om 

 halsen från sidan, lät honom sedan ligga omkring V2 m. från ingången och återvände. 

 4:e gången flög han bort med larven, slog ned på marken 2V2 m. från hålan och läm- 

 nade honom där, utan vidare paralyseringsåtgärder. 5:e gången kastade han bort honom 

 bortåt 2 m. 6:e gången grep han och flög bort med honom 1 m., stack honom där på 

 marken ett par gånger, kastade sedan i flykten bort honom ytterligare 1^/2 m. 



Att denna stekel uppfattade att det var en larv, som vållade allt detta besvär, och 

 icke något liflöst, i vägen liggande föremål, framgår ju tydligt af att han stack och 

 malaxerade honom. 1 sitt handlingssätt erinrar han om n:r 2 och 13, men afviker skarpt 

 från n:r 40 och 41. Särskildt framträder hans individualitet i den fullständiga frånvaron 

 af tvekan om hvad som var att göra för tillfället. 



52. En campestris sågs sysselsatt med nygräfning af en håla, därvid alltibland 

 hvilande, antingen platt nedliggande på marken eller långsamt kringströfvande i omedelbar 

 närhet till hålan. En gång utsträcktes dock promenaden till omkring 1 m. från platsen, 

 där stekeln öppnade en håla, gick ned i den, bar upp sand ett par gånger och därefter 

 började stänga. Sedan det första gruskornet blifvit nedfördt, uppgräfde jag denna håla, 

 som befanns innehålla en liten grön mätarelarv, som bar stekelns ägg fästadt vid sidan 

 af ett af de mellersta segmenten. Stekeln stannade i närheten och återkom, sedan jag- 

 lagt den uppgräfda larven bredvid hålan och aflägsnat mig några steg. Stekeln grep 

 denna larv och flög bort med den ett par meter, slog där ned på marken och stack 

 larven några gånger. Därefter började han slicka på ägget, hvilket sedan befanns tomt 

 och utsuget, lät larven ligga och återvände till den första hålan, med hvars gräfning han 

 fortsatte. Om han sedermora inbar larven i den nygräfda hålan, kan jag ej afgöra, då 

 jag ej dröjde på platsen. Fallet har anförts såsom ett nytt exempel på denna stekels 

 vana att inspektera sina hålor. 



Ur de ofvanstående iakttagelsefallen framgår icke blott med stor tydlighet, att 

 A. campestris tid efter annan förser sin uppväxande larv med ny föda, utan äfven det 

 intressanta förhållandet, att stekeln alltibland öppnar sin hala utan annan af sikt än att 

 inspektera den, öfvertyga sig om afkommans befinnande och behof och, o)ii sä skulle befinnas 

 nödigt, aflägsna förolyckade ägg och foderlarver. En så påtaglig vård om afkonunan är, 

 såvidt hittills är kändt, enastående bland solitära steklar och öfvergår vida den af Fabke 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Band 37. N:o 5. 16 



