124 ADLERZ, LEFNADSFÖRHÅLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. 



ms af samma art, som höll på att stänga sin håla. Stekeln sprang lifligt omkring i om- 

 gifningarna och hopletade suiä stenar och jordklumpar, hvarmed gången fylldes. Cellen, 

 belägen på 7 — 8 cm:s djup, innehöll en enda kakerlacka af förstnämnda art. Ferton 

 säger sig ej veta, om det var en larv eller en fullbildad. Kakerlackan var lefvande och 

 rörde sig lifligt, men då hon dock tycktes mindre rörlig än dem han fångat fritt kring- 

 löpande, förmodar han, att hon blifvit stucken af stekeln. Agget var fästadt på framsidan 

 af högra mellanbenets höft längs en framspringande list, som skyddade det för kaker- 

 lackans taggiga ben. Då kakerlackan under en lång transport flera gånger föll på rygg 

 och därvid gjorde mycket häftiga rörelser, skadades ägget ändå ej. Ägget kläcktes på 

 3:e eller 4:e dagen; den nykläckta larven började ej äta vid äggets fästepunkt, utan något 

 högre upp, kanske vid höftens artikulationsställe. Kakerlackan visade länge nästan oför- 

 minskad liflighet. Ännu på 5:e dagen efter kläckningen, då larven börjat äta af hennes 

 abdomen, stod hon upprätt och rörde sig lifligt, då hon vidrördes. På 6:e dagen hade 

 larven nått en längd af 6 mm. Hans hufvud befann sig nu inne i kakerlackans abdomen, 

 på hvars ena ventralsegment han ätit ett hål. Offret visade ännu lifstecken genom att 

 röra antenner och ben, men hade sjunkit ihop. Några timmar senare hade lifstecknen 

 upphört. Trettiosex timmar därefter och 8 dagar efter kläckningen hade larven upphört 

 att äta och var nu 7 mm. lång, hade chitiniserade, tvåtandade inandibler och sidoknölar 

 på segmenten, liksom sphegidernas och porapilidernas larver. Sedermera omgaf han sig 

 med en spolformig kokong af två lager, ett inre, tunt och hvitt, och ett yttre, som var 

 tjockt, styft och brunt. Ferton framhåller det förvånande i att kakerlackan ej sökte befria 

 sig från larven, som hon dock bort kunna nå, då han vuxit sig stor. Han frågar, om hon 

 är okänslig för larvens bett eller fruktar att beröra ett smärtande sår. Den senare för- 

 klaringen finner han sannolikast. Han erinrar om liknande fall med spindlar, som blifvit 

 paralyserade af pompilider, men hämtat sig från förlamningen och blifvit, fullt lefvande 

 och rörliga, uppätna af pompilidlarverna, som ej tycktes lida något men af offrets rörelser. 

 Mina iakttagelser, som i det följande meddelas i den ordning de blifvit gjorda, 

 öfverensstämma nästan fullständigt med de ofvan anförda, hvilka de i vissa afseenden 

 fullständiga, särskildt i afseende på den ej förut iakttagna paralyseringsprocessen och den 

 följande egendomliga behandlingen af bytet. 



1. För första gången iakttog och infångade jag DoUchurus corniculus i Selånger 

 utanför Sundsvall ^/g 1900. En hona af denna art sågs på. en grusbacke i ett åt söder 

 vettande skogsbryn mycket omsorgsfullt stänga sin håla, hvarvid den använde ett tillväga- 

 gångssätt, som mycket påminde om Ammophilas. Med käkarna ditburos i oragifningarna 

 hopletade gruskorn, som först instoppades till tämligen stort djup, hvarefter smärre grus- 

 korn fylldes där ofvan ända till mynningen, som slutligen i sin tur täcktes af samman- 

 släpade barr och annat växtaffall samt gruskorn. Undersökning af hålan försummades 

 denna gång, enär jag trodde stekeln vara en Miscophus, hvars rof jag kände, och först 

 efter hemkomsten märkte misstaget. 



2. Följande sommar, 1901, iakttogs stekeln en enda gång, ^^/i, i ett sandigt skogs- 

 bryn vid hafsstranden på Alnö i Medelpad. Äfven nu anträffades den, medan den höll 

 på att stänga en håla, i hvilken den upprepade gånger inbar på betydligt afstånd hop- 

 letadt stängningsmaterial. Stekeln infångades därigenom att mynningen till hålan till- 



