KtfNGL. SV. VET. AKADEMIKNS ttANDLlNGAK. BAND 37. N:0 5. 127 



stående och skulle själf gå in, men möttes i öppningen af en liten myra, som ej lät jaga 

 bort sig af stekelns hot. Denna grep då i hast sin kakerlacka och drog upp henne i en 

 liten grästufva, mellan hvars strån hon placerades. Dolichurus försvann nu på en stund, 

 och jag trodde, att han uppsökte en ny håla. Emellertid kom han tillbaka och drog in 

 kakerlackan vid antennen i trädroten, där nu myran ej mera tycktes finnas kvar. Sedan 

 han stannat nere en minut, kom han upp och uppsökte en liten sten, med hvilken han 

 kröp in för att börja stängningen. För att infånga stckeln satte jag öfver hålans öppning 

 en flaska, i hvilken haii kröp in. Medan jag satte proppen i flaskan, kora en liten myra 

 fram och kröp ned i hålan, hvilket hade till följd, att kakerlackan genast kom upp och 

 började gå sin väg, då jag fasttog henne. Hon bar ägget på vanlig plats. Detta kläcktes 

 efter 7 dygns förlopp. Ännu dagen därefter stod kakerlackan upprätt och sågs ofta putsa 

 palper och framben. Den upprätta ställningen bibehölls äfven följande dag, fastän hon 

 var föga rörlig och ej mer flyttade sig vid beröring. På 13:e dagen efter förlamningen 

 var hon död, och larven, som vuxit föga, tj^cktes vara sjuk, h varför han konserverades 

 Den infångade stekeln förvarades för ett experiment, hvarom mera nedan under n:r 8. 



7. Samma dag och på samma plats sågs en Dolichurus med lifliga slag springa 

 omkring på backsluttningen, hvarvid han kröp in i alla små håligheter på marken, som 

 jag trodde för att söka byte. Så befanns dock ej vara fallet. Han sökte i stället en 

 lämplig håla. En sådan fann han i en liten oregelbunden spricka i marken bredvid en 

 sten. Men den behöfde utvidgas, och nu visade Dolichurus, att han, trots bristen på 

 tornar på frambenen, väl förstår att gräfva, ty inom kort visade han sig i mynningen, 

 på vanligt rofstekelsätt krafsande den uppgräfda sanden bakom sig med frambenen, hvilket 

 upprepades många gånger, afbrutet däraf att stekeln ibland kom upp och gjorde några 

 slag i omgifningarna. Då hålan var färdig, upprepade han dessa orienteringslofvar i större 

 skala, dels till fots och dels flygande i korta satser, därvid bestigande alla stenar och 

 andra upphöjningar i närheten, liksom för att se sig omkring. Slutligen skyndade han 

 bort till ett litet stenrös, tre meter från platsen, hvarest jag förmodade, att han hade 

 sitt byte gömdt. Det befanns dock, att bytet nu först skulle jagas, och att Dolichurus 

 således hör till de rofsteklar, som gräfva håla innan, bytet anskaffats, men under tiden 

 lämna hålan öppen. Stekeln började lifligt snoka omkring nere i stenröset, och snart 

 befanns han ha drifvit upp en kakerlacka, som i snabbt lopp skymtade fram mellan ste- 

 narna. Några ögonblick därefter syntes stekeln lika snabbt skynda efter på hennes spår, 

 och nu pågick under några sekunder en liflig jakt uppför och nedför och rundtom ste- 

 narna. Jag hade turen att få bevittna paralyseringsprocessen, hvarvid stekeln med käkarna 

 grep fast i en af kakerlackans båda cerci och i nästa ögonblick sträckte sin i hög grad 

 förlängda abdomen in under offrets bröst, där gadden instacks, dock, såsom jag trodde 

 mig se, ej i midtlinjen, utan framför ena mellanhöften. Kakerlackan blef genast orörlig 

 och föll på rygg. Nu putsade sig stekeln en lång stund, grep så tag i ena antennroten 

 och drog upp det förlamade bytet på ett några cm. öfver marken upphöjdt blad. 



Jag hade redan förut lagt märke till, att de kakerlackor, som jag sett transporteras 

 af Dolichurus, hade sina antenner stympade ungefär lika mycket, nämligen så, att blott 

 ungefär innersta tredjedelen fanns kvar. Att detta icke var en tillfällighet, fick jag nu 

 bevittna, ty stekeln klippte med käkarna af den ena antennen efter den andra, så att de 



