142 ADLKliZ, LEFNADSFÖRHÅLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCH SIMIEGIDAE. 



begräiisadt »skapelsecentrum» torde det väl var;i, som förut okända skadeinsekter — 

 d. v. s. nya instinktvarieteter — oemotståndligt sprida sig öfver vida landsträckor. Pä- 

 tagligen böra likartade föi*hållanden stundom ha rådt äfven bland rofsteklarna, i det, vid 

 bristande tillgång på det vanliga rofvet, sådana individer, som varit alltför exklusiva i 

 sitt val, dött ut i deu ifrågavarande trakten, utan att efterlämna afkomlingar, medan 

 åter individer med mindre ensidigt riktade instinkter betryggat sin afkommas fort- 

 lefvande genom att förse sina larver med andra byten än de vanliga. Att sådana in- 

 stinktvariationer kunna förekomma hos steklarna, likaväl som hos andra insekter, bör 

 väl ej vara tvifvel underkastadt. Fabre anför själf några sådana instinktvariationer, om 

 hvilka skall erinras i kapitlet om instinkten. Jag har själf sett en Cerceris labiata, som 

 eljest förser sina larver med viflar, proviantera sina celler med så afvikande rof som 

 Ädoxus (Eumolpus) obscurus. Att sådana instinktvariationer ägt rum, därom vittna också 

 de släkten, hvilkas särskilda arter ägnat sig åt infångandet af olika rof. Sjyhex-uvtevna. 

 äro specialister på locustider, gryllider och acridiider. Här hålla sig instinktvariationerna 

 dock inom tämligen snäfva gränser, i det alla dessa rof äro orthopterer med hoppben. 

 Större variationslatitud visar släktet Tachysphex, hvars arter ha att välja på såväl acri- 

 diider och gryllider som mantider, blattider och hemipterer. Släktet Cerceris har delat 

 sig i två grenar. Arterna af den ena grenen samla skalbaggar, de af den andra samla 

 steklar. En så väl begränsad och naturlig grupp som crabronidernas, hvilken af somliga 

 systematici anses för ett enda, i upplösning stadt släkte, visar prof på ytterst växlande 

 val af rof för de olika arterna, om också flertalet infångar flugor. Man kan inför en 

 sådan företeelse göra sig den frågan, om man bevittnar ett konvergens- eller ett diver- 

 gensfenomen. För egen del är jag böjd att anse det senare vara fallet, enär den biolo- 

 giska divergensen tycks gå parallellt med den morfologiska. Antagligen har således denna 

 släktgrupp ursprungligen i sin helhet varit ett flugfångande släkte, men vid olika tillfällen 

 och af olika anledningar hafva några dithörande arter slagit in på ett annat lefnadssätt, 

 hvarefter genom tillpassning till detfa nya lefnadssätt de morfologiska olikheterna uppstått. 

 Förhållandena inom crabronidernas grupp erinra i viss mån om förhållandena bland pung- 

 djuren, som för att inom sitt område utfylla alla platser i »naturens hushållning» delat 

 upp sig i grupper, som biologiskt och delvis också morfologiskt motsvara hela ordningar 

 bland de placentala däggdjuren. 



Liksom sannolikt crabroniderna ursprungligen användt ett slags rof, så har det för- 

 modligen varit med stamformen för alla rofsteklar. Sedermera ha de morfologiska karak- 

 tärerna divergerat i samma mån som de biologiska. Om orsaken till att de olika stekel- 

 arterna hålla sig till ett slags rof, är det naturligtvis svårt att uttala sig. Fabre tycks 

 vilja anse det hufvudsakligen bero på rofvets anatomiska beskaffenhet, nämligen i så 

 måtto att steklarna skulle välja sådana rof, som lättare än andra låta sig paralyseras. 

 Detta må nu gälla för sådana, som välja rof med mycket koncentreradt nervsystem, 

 såsom spindlar, pentatomider, flugor och viflar m. fl., men det har ingen allmängiltighet 

 och gäller framför allt icke sådana som fånga larvei", hvilkas ganglier pläga- ligga mycket 

 spridda. Valet af rof är naturligtvis ej ett »fritt>^ val, utan instinktmässigt, och i sam- 

 band därmed har också taktiken för infångandet af de särskilda slagen af rof utbildats 

 såsom en instinkt hos dessa steklar. 



