KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 37. N:0 5. 145 



hvilken stänges, sedan ägget lagts. Från detta tillvägagångssätt är steget ej långt till 

 metoden hos de pompilider, som fånga fritt kringlöpande spindlar och insläpa dem i 

 någon tillfälligt anträffad hålighet, som de blott, ifall så behöfves, utvidga och afpassa 

 för sina ändamål. Sä tycks, bland de af mig iakttagna, Pompilus cinctellus gå tillväga. 

 Betecknande är i detta fall, att denna stekel ej brukar hänga upp sitt rof i något blad- 

 veck eller på något annat öfver marken upphöjdt gömställe, såsom de pompilider pläga 

 göra, som gräfva hålan helt och hållet. Ferton uppgif\'er om Pompilus niger, ^) att han 

 skulle inbära sin spindel i hvilken anträffad hålighet som helst, som befinnes passande. 

 Enligt min erfarenhet gräfver denna art också själf helt och hållet sina hålor, så att 

 han kan betraktas såsom en biologisk öfvergångsforra till de pompilider, som endast an- 

 vända sådana hålor, som de själfva helt och hållet ha gräft. Till dem höra våra flesta 

 och vanligaste arter, såsom viaticus, trivialis, chalyheatus m. fl. En annan stekel, som, 

 först sedan bytet fångats, väljer plats för håla och gräfver den färdig, är Psammophila 

 liirsuta. Liksom de nyssnämnda pompiliderna brukar därför Psammophila uppyfsöka ett •^/ 



öfver marken upphöjdt provisoriskt gömställe för sitt rof, för att ha det i säkerhet, 

 medan den långvariga gräfningen pågår. Instinkten att hänga upp rofvet på ett sådant 

 gömställe är påtagligen ännu stadd i utbildning och ej strängt fixerad, ty en del indi- 

 vider äi'o i detta afseende mera försumliga än andra och gå därför ofta förlustiga sitt 

 rof, som under deras frånvaro bortföres af steklar af samma art, af myror eller andra 

 i'ofinsekter. Särskildt gäller detta flera pompilider, hvarpå i det föregående exempel 

 anförts. 



öfriga steklar gräfva, eller åtminstone utse, håla, innan de begifva sig på jakt. 

 Bland dem, som gräfva encelliga bon, låter Dolichurus den nygräfda eller nyutsedda hålan 

 stå öppen, medan bytet, i detta fall ett enda, anskaffas. Tachysphex unicolor låter lika- 

 ledes den nygräfda hålan stå öppen och stänger den ej, förrän alla de för densamma 

 afsedda bytena blifvit inlagda. 



Ammophila-aviQvn& samt Miscophus, Oxyhelus och Bemhex stänga däremot mer eller 

 mindre omsorgsfullt den nygräfda och ännu tomma hålan och upprepa detsamma för hvarje 

 nytt byte, som inlägges. 



Af steklar, som gräfva flercelliga bon, låta de flesta hufvudgången stå öppen. Så 

 göra alla crabronider, som jag haft tillfälle att iakttaga (utom de i det föregående 

 nämnda äfven cvibrarius och cavifrons), samt alla Cerceris-avterna, Mellinus, Diodontus, 

 Mimesa, Pemphredon, Trypoxylon och Astata stigm.a. Gorytes-axterna, (åtminstone tumidus 

 och lunatus) samt Astata boops krafsa däremot litet sand in i öppningen, då de lämna 

 hålan, hvilket naturligtvis bör åtminstone till någon del vara ett skydd för chrysidider, 

 tachinider och andra parasiter, hvilka obehindradt kunna gå in i de öppna hålorna. 



1) 1897, sid. 17. 



K. Sv. Vet. Akiul. TIandl. ?,:uu\ 37. N;o 5. 19 



