KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAE. BAND 37. N:0 5. 147 



att sticka i närheten af ganglierna är ett medel att hastigt och effektivt bryta motståndet 

 och kan mycket väl tänkas så småningom utvecklad genom naturligt urval. Skulle så 

 mjuka byten som fjärillarver med käkarnas tillhjälp bringas till orörlighet, så skulle de 

 krossas till en massa och beröfvas en stor del af näi-ingsvärdet. Då till byte väljas 

 spindlar, som själfva äro utrustade med giftiga vapen, är detta ett ytterligare skäl att 

 medelst paralysering hastigt afväpna dem. Pompilus scelestus förlamar spindlar, som äro 

 större än stekeln själf, och hvilka under de närmaste 3 eller 4 timmarna äro alldeles 

 orörliga, så att de lätt kunna inbäras af stekeln, men som sedan krya till sig så full- 

 ständigt, att Peckham såg en sådan tillfrisknad spindel själf fånga och förtära flugor. 

 Denna rörlighet medför dock ingen fara för stekelns larv. 



Peckham anför också en serie af försök, som han gjort för att öfvertyga sig om 

 stekelgiftets verkan, då det anbringas på afstånd från nervcentra. Äfven i dessa fall 

 följde paralysi och sedermera döden, men ej genom sårandet af nervcentra, utan genom 

 giftets diffusion. 



Marchal ^) tror ej med Fabee, att steklarna från början äro fulländade i konsten 

 att paralysera. Cerceris rybiensis böjer in sin abdomen under biets thorax och sticker i 

 mellanrummen mellan •segmenten, d. v. s. på de punkter, som äro genomträngiiga för 

 gadden. Ordningen för styngen är mycket växlande, och om biets hals görcs oåtkomlig 

 genom något skyddande öfverdrag, så gifva styngen mellan pro- och mesothorax samma 

 resultat. Allt som erfordras är, att gadden skall nå nervsträngarna i ganglickedjan. 

 Faktiskt berör den ej själfva ganglierna, utan intränger mellan dera, enär de ej ligga raidt- 

 för mellanrummen mellan segmenten. Afståndet till ganglierna är dock litet, och giftet 

 når därför hastigt nervcentra. 



Afven Ferton ^) anser sannolikt, att Sphex subfiiscatus vid paralyseringen af Calo- 

 ptenus italicus ej träffar nervcentra med gadden, utan att det snarast är det ingjutna 

 giftet, som åstadkommer effekten. Han fråntog en sådan stekel dess nyss förlamade byte 

 och erbjöd den ett annat, lefvande, af samma slag. Detta senare behandlades på samma 

 sätt som det första, men utan effekt, sannolikt därför att stekelns giftblåsa för tillfället 

 var tömd. Samme författare omtalar ^) många fall, i hvilka de af pompilider stuckna 

 spindlarna fullständigt åtei"hämtat sig efter några timmars förlopp, så att de åto, ömsade 

 hud och spunno trådar. Spindlarna uppätas därför i vissa fall alldeles oförlamade. Men 

 offrets rörlighet skadar ändå ej stekellarven eller ägget. Tvärtom tyckes spindeln akta 

 sig för att vidröra dem, liksom man undviker att beröra ett smärtande sår. Däraf sluter 

 Ferton det icke vara nödvändigt att antaga pompiliderna redan från början utrustade 

 med samma precision i fråga om gaddens användning, som de nu i allmänhet besitta, 

 enär det i många fall visat sig, att denna precision kan saknas utan fara för afkomman. 

 Till samma slutsats har han kommit beträffande den mantisfångande Tachytes JuUiani 

 KoHL *) och polemiserar på denna grund mot Fabebs åsikt, att paralyseringsinstinkten 

 måste tänkas redan från början ha framträdt i fuUändadt skick. 



1) 1887. 



2) 1902, sid. 505. ■ . 

 •') 1897, sid. 11. 



*) Hans resounemaug om detta fall anfördt i kap. om instiukteii. 



