KDNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAE. BAND 37. N:0 5. 149 



äggets kläckning, då larven redan är så stor, att det borde vara henne möjligt att komma 

 åt honom och befria sig från honom. Men några sådana försök gör hon ej, och detta 

 beror ej på slöhet, ty samtidigt äter hon socker, som blifvit inlagdt (se Dolichurus n:r 4, 

 15, 16). Den kortvariga paralysien kan sålunda här ej afse äggets eller larvens säkerhet, 

 synnerligast som Dolichurus aldrig ses sticka omigen ett om än mycket rörligt byte, 

 hvilket däremot mycket ofta är fallet med Psammophila och AinmopMla-SiVteTn?i. 



3. Gadden behöfver ej träffa nervcentra och gör det förmodligen ej heller annat än 

 tillfälligtvis. Såsom ofvan nämndes, paralyserar Dolichurus sin kakerlacka ögonblickligt 

 och med ett enda styng. Men detta kan ju omöjligt träffa alla tre thoracalganglierna och 

 därtill både öfre och undre svalggangliet. Att alla dessa påverkats, framgår emellertid 

 däraf att kakerlackan i början är alldeles orörlig. Hvarken ben, mundelar eller antenner 

 reagera mot retning. Med ett enda styng paralyserade Tachysj^hecv pectinvpes n:r 5 sin 

 gräshoppa och med för tillfället fullständig framgång. Och dock äro gräshoppans thoracal- 

 gangiier, liksom kakerlackans, väl skilda. Jag har haft ett enastående tillfälle att se 

 gaddens rörelser inuti offrets kropp, då Psammophila n:r 26 stack en noctuidlarv bakom 

 2:a bukfotsegmentet, där gangliet syntes genom den tunna huden. Den långa och mycket 

 böjliga gadden beskref vidlyftiga svängar fram och tillbaka i gangliets omgifningar och 

 sågs mycket tydligt tvärsigenom huden. Det var inga trefvande rörelser, som om den 

 skulle ha sökt något mål, utan rörelserna -^oro just sådana, som kunna tänkas åsyfta 

 spridningen af giftet till de på båda sidor om gangliet utgående nervstammarna och deras 

 förgreningar. Att det är giftets spridning, som spelar hufvudrollen, framgår vidare af 

 den tydliga uppsvallning af larvkroppen, med en abnorm spänning af huden, som jag i 

 många fall iakttagit strax efter noctuidlarvernas paralysering. Det framgår också af den 

 ringa effekt, som stynget af en stekel, som för tillfället tömt sin giftblåsa, utöfvar på 

 rofvet. Förmodligen kunna också de långa hvilostunder, hvilka Psammophila ofta låter 

 afbryta paralyseringsakten, förklaras därmed att stekeln väntar på att nytt sekret från 

 giftkörtlarna skall samlas i giftblåsan. 



Psariimophila n:r 20 stack mellan 2:a och 3:e paren bi'östfötter och gjorde blott 

 detta enda styng. Dock visade sig båda dessa fotpar förlamade, fastän det enda stynget 

 väl svårligen kunnat träffa båda de motsvarande ganglierna. Då Psammophila flyttar 

 greppet med käkarna längre nedåt larvens rygg och i samma mån riktar sina styng längre 

 nedåt på buksidan, står detta antagligen i samband med att kroppen vid stickandet måste 

 krökas så mycket, att abdomens spets med gadden kommer att befinna sig ungefär midt 

 under den punkt, där stekeln gripit tag med käkarna. 



Fabke påstår ^), att stynget af rofsteklar, med undantag af pompilider, skulle vara 

 nästan smärtfritt, i synnerhet i jämförelse med biens och getingarnas. Detsamma upp- 

 gifver Maechal ^). Min erfarenhet är en annan. Visserligen har jag, sedan jag gjort 

 bekantskap med verkan af pompilidernas styng, helst behandlat äfven sphegiderna med 

 pincett, men ett undantag gjordes dock för Ammophila campestris n:r 12, som till följd 

 af sin ofärdighet sannolikt ej haft tillfälle att använda sitt gift och därför förmodligen 



O 1879, sid. 99—100. 

 2) 1892, sid. 35. 



