150 ADLEliZ, LEFNADSFÖKIIÄLLANDEN INOM FAMILJERNA TOMIMLIDAE OCH S1'HEU1DAE. 



hade ett stort förråd hopsparadt i sin giftblåsa. Då denna stekel greps mellan fingrarna, 

 gjorde han visserligen försök att sticka, men gadden tycktes vara för svag att genom- 

 tränga huden. Under dessa hans ansträngningar föll emellertid plötsligt en giftdroppe 

 ned på handledens tunna hud och åstadkom där en häftigt brännande sveda, oaktadt 

 huden ej syntes på något sätt skadad på denna punkt. Kunde således stekeln sticka 

 genom människohuden, skulle hans styng helt visst vara ytterst smärtsamt, och ingalunda 

 kan man undra öfver att en så skarp vätska, insprutad i närheten af nervcentra, åstad- 

 konnner en paralysi af längre eller kortare varaktighet. 



Jag har gjort några försök att låta Pompilus-a,v\QV sticka spindlar och insektlarver 

 pä afstånd från nervcentra. Dessa försök äro svåra att utföra, enär den med pincetten 

 fasthållna stekeln vanligen uteslutande riktar sina styng mot själfva pincetten. Emellertid 

 lyckades jag i två fall förmå P. viaticus att sticka spindlar, ena gången i sidan af abdo- 

 men och den andra gången i sidan af cephalothorax. I båda fallen blefvo spindlarna 

 strax paralyserade, men återhämtade sig fullständigt inom 30 minuters förlopp. Försöken 

 med fjärillarver samt larver af Tenihredo och Cimhex slogo däremot mindre väl ut. Visser- 

 ligen genomträngde gadden deras liud på ryggsidan, men utan att framkalla förlamning. 

 Afståndet till nervcentra eller de större nervstammarna är antagligen för stort, och då 

 den lilla giftkvantiteten genom diffusion spridts i blodmassan, är den förmodligen alltför 

 utspädd för att i någon märkbar mån påverka ganglierna. Det är därför påtagligen en 

 omständighet af vikt, att giftet insprutas i närheten af nervcentra eller åtminstone nära 

 nervstammarnas utträde från dera. Att rofsteklarna faktiskt sticka sina byten på sådana 

 punkter och icke hvar som helst, utesluter att giftet skulle insprutas för att åstadkomma 

 en konservering på antiseptisk väg. 



4. Paralyseringen sker för att bryta motståndet och hindra rofven att undkomma. 

 Detta senare är särskildt nödvändigt i sådana fall, då hålan lämnas öppen, medan flera 

 byten sökas, eller då bj^tet upphänges på ett provisoriskt gömställe, medan stekeln gräfver 

 håla. Det kan också vara af vikt i fråga om sådana byten som Psammophilas noctuid- 

 larver, hvilka själfva kunna gräfva i jorden. Att paralyseringen närmast afser under- 

 lättandet af bytets transport, framgår af sådana fall, då effekten af paralyseringen för- 

 svinner kort efter det bytet blifvit instängdt i hålan (hos Dolichwus och flera Pompilus- 

 arter). Bytets dödande med blotta käkarna, utan användning af gadden, skulle visserligen 

 på samma sätt som paralyseringen möjliggöra transporten. Men då det gäller så stora 

 byten, som en del af dessa steklar infånga, skulle ett sådant dödande vara förenadt med 

 en mycket tidsödande och kraftuttömmande strid, om det ens ^-ore möjligt. Alldeles 

 omöjligt skulle det helt säkert vara i fråga om sådana byten, hvilka, i likhet med viflarna, 

 skyddas af ett mycket hårdt chitinpansar. 



Lifvets utslocknande hos de paralyserade och ej dödligt särade bytena beror sanno- 

 likt på svält, i de fall då de ej dessförirman angripits af stekelns larv. Om man förvarar 

 sådana bj^ten under lämpliga omständigheter, kan man mer eller mindre lång tid se dera 

 tid efter annan afgifva exkrenient. Men då tarmkanalen är tömd, slutar lifvet mycket 

 snart. Under PsanuiHiphila n:r 15 meddelas iakttagelser rörande lifvets utslocknande lios 

 några paralyserade noctuidlarver. [Härvid bör anmärkas, att en af stekellarven angripen 

 fjärillarv dör helt kort därefter, så att det ingalunda är färsk föda, som stekellar\'en efter 



