154 ADI.KKZ, LKFNADSFÖKHÅIXANDKN INOM FAMIL.IKHNA rOMPILl])AK OCH ,S1'HEGIDAK. 



Såsom Peckiiam påpekar, förestiVlla sig nog de flesta, som ej tilnkt närmare öfver 

 saken, insekternas lif såsom ett vagabondlif, i dag liär, i morgon långt härifrån. De in- 

 sekter, som vi se i dag, skulle således vara helt andra än de, som vi sågo i går. Detta 

 är emellertid en oriktig iöreställning. Afven om man bortser från de samhällsbildandc, 

 som påtagligen äro bofasta, är det mera undantagsvis, som något vidlyftigare kringirrande 

 förekommer. Insekterna stanna på eller i närheten af den plats, där de äro födda. 

 PsammophiLa Idrsuta och Pompilus viaticus t. ex. framträda under loppet af juli ur sina 

 kokonger. Den återstående delen af sommaren, under hvilken också parning äger rum, 

 upptages för öfrigt af ständigt kringströfvande på de sandiga marker, i hvilka kokon- 

 gerna hvilat, då och då med något litet afbrott för att besöka i närheten växande blom- 

 mor. Detta dag för dag alltjämt återupprepade genomkorsande af samma begränsade 

 område, utan annan sysselsättning, som lägger beslag på uppmärksamheten, bör vara 

 ägnadt att liksom nöta in i minnet enskildheterna af markens beskaffenhet inom detta 

 område. Först efter öfvervintringeri följande vår kommer emellertid denna lokalkännedom 

 till nytta, då steklarna dessutom under sina ständiga jakter alltjämt röra sig i alla rikt- 

 ningar öfver området och sålunda alltjämt uppfriska sina minnen. Det oaktadt tillkomma, 

 såsom vi skola se, för hvarje särskildt fall vissa lokalstudier, som aldrig försummas och 

 som utgöra den egentliga orienteringsprocessen. Såsotn redan förut framhållits, leder 

 denna insekternas bundenhet vid födelseplatsen ej sällan till, att solitära arter på därtill 

 ägnade platser, där de ej störas, bilda ett slags kolonier, inom hvilka visserligen ofta 

 ingen annan gemenskap än grannskapet förekommer, men där man också stundom kan få 

 bevittna sådana sociala tendenser som honornas fredliga sammanslutning i gemensamma 

 hålor, som sedermera användas till gemensamma vinterkvarter. Jag vill i detta afseende 

 framhålla hvad jag i det föregående meddelat om Psammophila Idrsuta och Pompilus via- 

 ticus. Det är emellertid ej sådana solitära steklar som de sistnämnda, som bilda några 

 tätt befolkade kvasikolonier. Dessa steklar jaga sina byten i boplatsens närmaste omgif- 

 ningar, och den samhörighetskänsla, på hvilken de visa prof under sommarens senare del 

 och under hösten, utbytes under jakttiden på våren och försommaren af en viss rivalitet, 

 som gör ett tätare samboende olämpligt. Sådana solitära steklar återigen, hvilka företaga 

 längre utflykter för att hämta föda åt sina larver, och hvilkas intressen sålunda mindre 

 lätt komma i konflikt med hvarandra, bo däremot ofta tätt tillsammans. Sådana äro 

 t. ex. Beviliex, Mellinus, Cerceris samt åtskilliga bin, såsom Trachusa, Eucera, Dasypoda, 

 Colletes och Halictus. Den höga åldern af vissa sådana boplatser är ett talande bevis för 

 steklarnas bofasthetstendens. Då man gräfver upp t. ex. Cerceris-hk\oY, träffar man van- 

 ligen äfven på celler från föregående år med deras lätt igenkännliga rester af viflar, vitt- 

 nande om att steklarna äro bofasta på samma plats, där de blifvit kläckta. Samma är 

 förhållandet med Bembe.v, Trachusa och Colletes, hvilkas kokonger (Bembex) eller cell- 

 byggnader (Trachusa och Colletes) äro af tillräcklig varaktighet att efter flera år bibe- 

 hållas i marken. Det förefaller icke oantagligt, att ett sådant tätare samboende kan för 

 de enskilda individerna underlätta återfinnandet af själfva boplatsen, hvaremot det kan 

 förefalla, som om det borde verka förvillande vid uppsökandet af en särskild håla, då 

 många ingångar till sådana ligga helt nära hvarandra. Dock kan man lätt öfvertyga sig 

 om, att i sådana kolonier boende steklar utan tvekan flyga till sina egna ingångar och 



