KDNGL. SV. VET. AKADEMIENS IlANDLINGAH. BAND 37. N:0 5. 155 



först i deras omedelbara närhet hejda sin flykt eller hålla sig sväfvande några ögonblick 

 framför ingången. Detta nämligen sedan de, genom att många gånger ha tillryggalagt 

 samma väg, liksom nött in lokalitetens alla enskildheter i minnet. I början återigen, då 

 hålan nyss blifvit gräfd, är det oundgängligt att företaga noggranna lokalstudier, hvilka 

 sedermera ej behöfva upprepas af sådana steklar, som alltjämt gräfva de nya cellerna 

 utmed samma hufvudingång. Sådana äro t. ex. Cerceris, Astata, Mellinus, Diodontus, 

 hvilkas orienteringsflykt blifvit beskrifven i det föregående. Sådana steklar återigen, som 

 gräfva blott enstaka celler, med hvar sin ingång och ofta rätt långt från hvarandra, måste 

 naturligtvis, vare sig att de bo enstaka eller kolonivis, göra särskilda orienteringsslag för 

 hvarje nygräfd cell. 



Som en allmän regel kan sägas, att de steklar, som gående nalkas sin håla, ha be- 

 tydligt svårare att återfinna den än de, som komma flj^gande, hvilket ju också är att 

 vänta, då den flygande insekten behärskar ett vida större synfält och på en gång upp- 

 fattar ordningsföljden i alla terrängens enskildheter, hvilka utan tvifvel äro hans ögon- 

 märken, men hvilka blott så småningom framträda för den gående. Denna de flj^gande 

 insekternas faktiska öfverlägsenhet i orienteringen är alltså ett af bevisen för att synen 

 spelar hufvudrollen vid denna jDrocess. 



Orienteringen ställer sig olika, allteftersom bytet fångas, innan hålan gräfves eller 

 tvärtom. Hvartdera af dessa fall skall här behandlas för sig. 



I. Bytet fångas först, och sedan gräfves håla. 



För detta fall utmärkande är, att stekeln lägger det infångade och paralyserade 

 bytet på ett särskildt gömställe, medan håla iordningställes, och under hålans gräfning 

 alltibland aflägger besök vid bytets gömställe. Så är fallet med släktena Pompilus och 

 Psanimophila. 



Pompilus-a,Ytenvd gräfva i allmänhet hålan så nära gömstället för bj^tet, att de blott 

 ha kort väg att tillryggalägga vid de ofta förekommande afbrotten i arbetet för besök 

 hos rofvet. Dessa besök, under hvilka rofvet ibland släpas närmare gräfningsplatsen, afse 

 påtagligen ett för dessa steklar synnerligen välbehöfligt uppfriskande af minnet, hvilket 

 ändå ofta tryter, hvarpå många exempel lämnats i det föregående. Det dåliga lokalsinnet 

 hos dessa steklar ersattes genom ett så mycket ifrigare kringsnokande under sökandet, 

 hvarvid de i de mest oberäkneliga bukter och vändningar och med hastiga rörelser genom- 

 korsa undersökningsfältet i alla riktningar, till dess den rätta punkten nås. Detsamma 

 skulle kunna sägas om Dolichurus. Dessa steklar ha för sed att till skydd för myrorna 

 upphänga sin spindel i ett bladveck, mellan några grässtrån eller på något dylikt öfver 

 marken upphöjdt gömställe. Stundom, men icke alltid, ses steklarna därefter göra några 

 korta slag kring det upphängda rofvet, innan debegifva sig bort för att gräfva. Öfriga 

 Pompilus-arter göra dessa slag till fots, men F. rufipes äfven i flykten, enär denna art 

 plägar gömma sin spindel tämligen högt öfver marken (1 — 2 in.), t. ex. mellan barren på 

 någon grankvist. Ofta kan man se, att stekeln visserligen kommer ihåg, på hvilket slags 

 växt han hängt upp sitt rof, men däremot har svårt att hitta det rätta ståndet, så att 



