KUNGL. SV. VET. AKADKMIENS IIANDLINGAK. BAND 37. N:0 5. 159 



och hvilar på marken på olika sidor om ingången, liksom Tachysphex. Då han flj^ger 

 bort, sker det vanligen med några, i synnerhet hos A. stigma, raj^cket snabba sicksackkast. 



C(?rci:;rfs-artei'na, åtminstone arenaria och ryhiensis, göra ej nedslag på n:iarken vid 

 orienteringen, ntan flyga fram och tillbaka öfver eller rättare på ena sidan om ingången, 

 i långsträckta ovaler hos C. arenaria, \ sicksackformigt förenade, alltmera vidgade half- 

 cirklar hos C. ryhiensis. Den sistnämndas orienteringsslag likna dem, som Peckham be- 

 skrifvit hos den amerikanska C. deserta. 



Af det föregående framgår, att Sphegider och Pompilider allmänt vidtaga vissa åt- 

 gärder för att i minnet inprägla läget af en plats, till hvilken de vilja återvända, och allt 

 talar för, att det enda sinne, som dä,rvid tages i anspråk, är synen. Det är emellertid ej 

 anblicken af själfva den öppna hålan, som är det enda eller ens det väsentligast väg- 

 ledande. Detta framgår bl. a. däraf att många steklar hålla ingången till hålan stängd, 

 då de äro ute på jakt, hvarjämte andra, som dock låta ingången stå öppen, ha förlagt den 

 dold under t. ex. ett blad, så att den ej omedelbart faller i ögonen, då stekeln närmar 

 sig. Det väsentligaste -orienteringsmedlet är stekelns en gäng förvärfvade kännedom om in- 

 gångens läge i förhållande till omgifvande föremål. Detta blir i synnerhet tydligt af den 

 inverkan, som förändringar i omgifningaTna utöfva på stekelns förmåga att återfinna den 

 sökta platsen. Dessa förändringar inverka på ett sätt, som yttermera bevisar, att det är 

 synen, som förvillas och som således är det vid platsens uppsökande vägledande sinnet. 

 Detsamma gäller naturligtvis också den plats, som utsetts till rofvets provisoriska göm- 

 ställe. Leddes steklarna af ett riktningssinne, så borde de ej förvillas af förändringar, 

 som uteslutande kunna uppfattas med synsinnet. Ej heller skulle detta vara fallet, om 

 de droges till ingången af sitt bo af den af Bethe antagna kraften. 



Ett par vid hålan lagda stenar inverkade på Fsammophila n:r 8, 9 och 14 så, att 

 de flera gånger gingo förbi och till och med midtöfver sin öppna håla utan att tyckas 

 märka den. Några stenar och små hallontelningar, som vid orienteringsprocessen stått på 

 hålans högra sida, flyttades till den vänstra, och detta förvillade på samma sätt Psainmo- 

 Ijhila n:r 12. En i marken nedstucken gren, som kastade sin skugga öfver bytets göm- 

 ställe, hindrade Fsammophila n:r \'å att återfinna detta. Sand, som ströddes öfver den 

 mörka marken kring hålan, verkade förvillande på Fsammophila n:r 28 och 29. Om- 

 placeringen af en vid rofvets gömställe belägen tufva vilseledde Fsammophila n:r 39. 



För öfrigt hänvisar jag till liknande försök, med mer eller mindre liknande utgång 

 företagna med Fompilus viaticus n:r 3, 4 och 6, Fompi. fumipennis n:r 5 och 7, Oxybelus 

 uniylumis n:r 5, Diodontus Dahlbomi samt Cerceris truncatula n:r 1, 2 och 3. Af för- 

 söken med Cerceris tru?icatida n:r 2 och 3 tyckes framgå, att antennerna komma till någon 

 användning, då synen ensam ej förslår. Vidare hänvisas till försök, som jag förut gjort 

 med den solitära getingen Hoplomerus reniformis \), och hvilka likaledes lägga i dagen 

 synens betydelse för denna stekels orienteringsförmåga. 



Till belysande af orienteringsförmågan må slutligen äfven erinras om några i det 

 föregående omtalade försök med Ammophila campestris. Steklarna, som hade sina gräfnings- 

 platser i ett skogsbryn omedelbart norr om en i öster och väster gående landsväg, bort- 



1) 1902, sid. 243 o. ff. 



