162 ADLERZ, LEFNADSFÖRHÅLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. 



ZiEGLER ^), liksom redan Spencer och flera andra författare, betecknar instinkten 

 såsom komplicerad reflexverksamhet och betonar särskildt dess egenskap att vara medfödd 

 eller ilrfd genom ett för arten säreget groddanlag, på samma sätt som de morfologiska 

 karaktärerna. De flesta äldre författare anföra brist på medvetande om ändamålet såsom 

 ett väsentligt kriterium på instinkthandlingar. Men då, såsom Ziegler vid många till- 

 fällen kraftigt betonar, man ej kan med visshet veta, hvilka af djurens handlingar som 

 äro medvetna eller ej, så är begreppet medvetande för djurpsykologien alldeles oanvänd- 

 bart. I ett senare arbete ^) vill han äfven bortrensa begreppet förnimmelse ur djur- 

 psykologien. Medvetande liksom förnimmelse kan endast af enhvar subjektivt förnimmas 

 hos honom själf, men ej objektivt iakttagas hos andra. Det är tämligen likgiltigt, om 

 man skiljer mellan den enkla fysiologiska reflexen och instinkten, eller oni man kallar 

 alla i ärfda nervbanor försiggående förlopp för reflex. Ty att uppdraga någon skarp gräns 

 mellan den enkla reflexen, som inskränker sig till ett enskildt organ, och den mera kom- 

 plicerade instinkten, som tager i anspråk hela individens verksamhet, är icke möjligt, 

 såsom redan Spencer framhållit. Hufvudsaken är, att man noga skiljer mellan det ärfda 

 (reflex och instinkt) och det under individens lif modifierade eller inlärda (förstånd). Med 

 tillämpning af Weismann'ska termer kan man kalla de ärfda egenskaperna hlastogena och 

 de förvärfvade somatogena. ^) 



Emery, i likhet med de flesta nyare författare, som behandlat djurpsykologiska 

 ämnen, instämmer *) i Zieglers uppfattning af förhållandet mellan instinkt och förstånd. 

 Han är öfvertygad om att djuren äga förstånd, som skiljer sig från människans 1) genom 

 sin lägre grad samt 2) genom sin ringa abstraktionsförmåga, hvilken, såsom Emery starkt 

 betonar ^), till stor del härrör af djurens brist på det mäktiga verktyg för abstraktionen, 

 som människan äger i språket. 



FoREL ®) framhåller också ljudspråkets och i synnerhet skriftspråkets kolossala be- 

 tydelse för människointelligensens uppöfning, då hvarje generation så att säga kan ställa 

 sig på axlarna af alla sina föregångares samlade vetande. Han framhåller med mycket 

 eftertryck, att medvetandet ingalunda är att betrakta såsom någon själsegenskap. Det 

 existerar icke i och för sig, utan endast i och genom hjärnverksamheten, hvars inre reflex 

 medvetandet kan sägas vara. Men man får ej, såsom ofta sker, förblanda denna »intro- 

 spektion», denna inre själfiakttagelse, som hvarje människa blott af egen erfarenhet käaner 

 till, med själfva föremålen för iakttagelsen, d. v. s. medvetandets innehåll. Denna för- 

 växling har åstadkommit mycken förvirring. Likaså att man ej behöi'igen uppmärksammat 

 skillnaden mellan »öfvermedvetande», d. v. s. medvetande i vanlig mening, och »under- 

 medvetande», omfattande det s. k. omedvetna själslifvet, intiyck, som så att säga ligga 

 magasinerade i hjärnan och kanske aldrig framträdt eller komma att framträda för öfver- 

 medvetandet, men det oaktadt öfva inverkan på det medvetna själslifvet. Forel skiljer 



^) 1892. 



2) 1900. 



^) Ziegler 1892, sid. 126; 1900, sid. 6. 



*) 1893, sid. 416. 



'•') 1893, sid. 151 och ff. 



•5) 1902. 



