KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 37. N:0 5. 167 



och detta i så många såväl enkla som komplicerade instinkthandlingar, att ett analogislut 

 därför ej synes oberättigadt beträffande de öfriga fallen. Så mycket mindre tycks mig 

 detta behöfva vålla någon betänklighet, om man i likhet med Ziegler m..fl. — och 

 enligt min åsikt med rätta — ej sätter någon gräns mellan den enkla reflexen och 

 instinkten. 



Att såsom RoMANES, Bechterew m. fl. vilja i vissa fall härleda instinkterna från 

 »lapsing intelligence», d. v. s. från ursprungligen intelligenta handlingars automatisering, 

 förutsätter, att genom individuell öfning uppkomna förändringar skulle kunna förärfvas, 

 hvilket ej i något fall kunnat påvisas. För att förklara uppkomsten af instinkterna har 

 man därför endast att tillgå den DARWiN-WEiöMANN'ska åsikten, att de härröra från grodd- 

 anlag, hvilka liksom anlagen till de morfologiska egenskaperna kunnat variera och därför 

 varit underkastade det naturliga urvalets lag. 



Ändamålsenlighet betecknas allmänt såsom en instinkterna utmärkande egenskap. 

 Men denna ändamålsenlighet kan naturligtvis ej vara absolut, då ju instinkterna måste 

 tänkas afpassade efter så att säga det statistiska mediet i djurens lefnadsomständigheter, 

 efter ett visst schema, som blott upptager i hvarje individs lif regelbundet återkommande 

 och för arten betydelsefulla handlingar. Om en del instinkter kan sägas, att de tydligen 

 äro hinderliga för artens spridning och således framkalla sällsynthet. Pompilus viaticus 

 t. ex. är en mycket allmän art, jämförd med den vida sällsyntare P. fumipennis, och det 

 förefaller sannolikt, att den förres allmänhet grundar sig på fördelaktigare instinkter än 

 den konkurrerande artens. F. viaticus gräfver mest i fast mark, ofta i hårdt tilltrampade 

 gångstigar, men använder det oaktadt kortare tid på att få sin håla till stånd, låter därför 

 ej sitt byte ligga så länge utsatt för Ceropales och rofiusekter samt parasitiska Tachinider 

 och kan därför efterlämna en talrikare af komma. P. fumipennis gräfver däremot i lös 

 sand, hvilket vållar ett ändlöst arbete med otaliga misslyckade försök, innan ändtligen en 

 håla kommer till stånd, som ej rasar samman. Under tiden får bytet ligga länge utsatt 

 för parasitflugor, för Ceropales, för myror och andra rofinsekter, och följden blir ound- 

 vikligen den, att denna art ej kan föröka sig i närinclsevis samma grad som viaticus- 

 Ett liknande skäl till sällsynthet tror jag föreligga hos P. rufipes. Dolichurus corniculus 

 är en ganska sällsynt art. Ett skäl härtill kan möjligen vara det, att de kakerlackor, 

 den infångar, hämta sig så snart och så fullständigt efter paralyseringen, att de, såsom 

 jag ett par gånger haft tillfälle att se, helt enkelt gå sin väg, medan stekeln söker 

 efter håla. 



En annan orsak till sällsynthet bör vara exklusivitet i valet af rof, hvarpå tillgång 

 ej alltid kan påräknas. Omvändt bör en art hafva fördel af att till rof välja lätt åt- 

 komliga och alltid allmänna arter. Exklusivitet kan under sådana omständigheter möjligen 

 vara en fördel, enär den individuella färdigheten kan mera uppöfvas vid behandlingen af 

 blott ett slags byten. Men exklusiviteten medför här som öfverallt den långt drifna 

 specialiseringens faror. Den är nyttig så länge omständigheterna förbli desamma, men 

 blir en fara, om förhållandena plötsligt ändras. 



Flera författare framhålla instinkternas stora konstans, och att de i detta afseende 

 äro fullt jämförliga med de morfologiska karaktärerna. Så t. ex. Emery, Ferton m. fl. 

 Längst går i detta afseende Fabre, som ej alls vill medgifva någon variation af instinkten. 



