168 ADLEKZ, LEINADSFÖHIIÅLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. 



Men i detta liksom i många andra fall visar Fabre benägenhet att draga förhastade 

 slutsatser på grund af alltför få iakttagelsefall. Sålunda talar han, ^) efter att ha iakt- 

 tagit tcä fall af paralyseringen hos Psammophila hirsuta, om stekelns taktik -»réduite a ses 

 éUments invariahles, ahsoJumnnt nécessanes». Detta är att söka inpressa fakta i en förut 

 tillverkad ram. Några få iakttagelsefall äro tillräckliga att visa, att några oföränderliga 

 element ej finnas i denna stekels taktik. På samma sätt förhåller det sig med Fabres 

 ofta med mycket eftertryck upprepade påstående, att instinkterna ej kunna uppstå grad- 

 vis. De äi'o fullkomliga från början och kunna ej vidare fullkomnas. Detta är ett full- 

 komligt godtyckligt påstående och motsäges af många i det föregående anförda fakta. 

 Många insekter äro stora fuskare i utförandet af instinkthandlingarna. Så kan t. ex. 

 hänvisas till Pomjnhis viaticus n:r 2 och Psammophila hirsuta n:r 1 och 2, hvilka visade 

 sig gå opraktiskt och vårdslöst till väga, då hålorna skulle stängas. Mångfaldiga andra 

 exempel skulle kunna anföras. Om otänkbarheten af paralyseringsinstinktens gradvisa 

 uppkomst hos l^achysphex manticida uttalar sig också Fabre ^) mycket bestämdt, enär 

 han anser, att hvarje missgrepp af stekeln skulle ha kostat lifvet. Men Ferton ^) skildrar 

 en annan art, T. JuUianii Kohl, som också samlar mantidlarver, 4 — 20 mm. långa, och 

 framhåller, att han visserligen ej iakttagit paralyseringen, men att rofvens oansenliga 

 storlek talar för dels att den robusta stekeln ingenting har att frukta af sina offer, dels 

 att paralyseringen knappast kan tillgå på det af Fabre beskrifna sättet. Ett enda styng 

 bör vara tillräckligt att paralysera en mantislarv af 4 mm. längd. Vare sig den af 

 Ferton studerade stekeln är densamma som den Fabre iakttagit eller ej, så finnes det 

 påtagligen grader i fulländningen af de mantisfångande steklarnas tillvägagångssätt, och 

 intet hindrar att förstå en gradvis uppkommen fulländning af instinkten hos den af 

 Fabre iakttagna arten. 



Instinkternas variabilitet är emellertid, om man frånser smärre individuella varia- 

 tioner, tvärtemot vanliga föreställningssättet, icke stor. Emery *) framhåller dock sanno- 

 likheten af språngvariationer på detta område liksom på det morfologiska. De för Europa 

 och Nordamerika gemensamma slafhållande myrorna använda samma taktik på sina 

 röfvartåg. Ferton ^) framhåller, att, ehuru många steklar på Corsica uppträda med andra 

 färgvarieteter än i Sydfrankrike, han dock under sex års iakttagelser ej kunnat upptäcka 

 någon t5'dlig afvikelse i deras instinkter. Med stigande förvåning fann jag af Peckhams ^) 

 detaljerade skildringar af nordamerikanska rofsteklars biologiska förhållanden, att deras 

 instinkter föi^blifvit nästan identiska med motsvarande europeiska rofsteklars, ehuru bland 

 de af Peckham omtalade arterna ingen är gemensam för båda kontinenterna. Instinkterna 

 ha således i dessa fall öfverlefvat de morfologiska förändringarna. I ett bref till Romanes 

 angående instinkternas uppkomst klagar Darwin '^) öfver den särskilda svårigheten, att 

 instinkterna ej finnas i fossilt tillstånd. Men här tycks det mig, som om man hade en 



1) 1882, sid. 41. 



2) 1886, sid. 245. 



3) 1901, sid. 100. 

 ^) 1893, sid. 416. 

 •') 1901, sid. 88. 

 6) 1898. 



') Life and Letters, norska öfversättn., vol. III, sid. 276. 



