174 



ingenting mindre, än att ett uppfinnaregeni plötsligt skulle uppenbara sig bland dessa 

 myror. Och därtill har han valt en af de arter, som höra till de minst intelligenta. 

 Långt högre utrustade djur skulle visat sig lika oförstående inför detta problem. Bethe 

 medgifver dock hundar förstånd. Men en hund, försatt under motsvarande omständig- 

 heter, skulle väl stigit upp på t. ex. en närstående stol för att därifrån söka nå ett upp- 

 hängdt, eftersträfvansvärdt föremål, men någon sådan snilleblixt som att bära fram stolen 

 därunder har man ännu ej hört talas om ens från en hund. Upprepade gånger har jag 

 gjort ett försök med Formica rufa, som visar, att fyndigheten ej heller hos dessa myror 

 är en vanlig gåfva, men att somliga individer äro i detta afseende bättre utrustade än 

 mängden. Jag ville se, huru myrorna skulle bete sig, om ett nyss förut dödadt små- 

 djur, som de skulle vilja hemföra såsom proviant, med en fin tråd fastbands i närheten 

 af myrvägen. Att börja med valde jag spindlar, hvilka fastbundos vid ett eller flera ben. 

 Den enda metod, som myrorna härvid använde, var att med förenade krafter slita i spin- 

 deln, till dess benen lossnade, hvilket äfven inträffade med det, hvarvid tråden var fast- 

 bunden. Jag valde då djur med starkare chitinpansar, nämligen de stora honorna af 

 Camponotus herculeanus samt den tjockt bepansrade vifveln Hylobiiis abietis. Äfven nu 

 använde myroi'na i timtal förgäfves den traditionella metoden att försöka slita bytet loss, 

 men förr eller senare befanns tråden afklippt och bar tydliga spår af myrornas käkar. 

 Fibrerna voro nämligen jämnt afskurna, ett utseende som en afsliten tråd ej visar, och 

 därtill var tråden ofvanför snittstället tillplattad och upprispad, utvisande att försök gjorts 

 på flera ställen. Vid en myrväg, där några dagar förut detta experiment gjorts med 

 nämnda utgång, företog jag mig att öfvervaka myrornas åtgöranden. Först försöktes en 

 lång stund med den vanliga slitmetoden, men jämförelsevis snart började denna gång en 

 myra med mandiblerna bearbeta tråden, hvarvid hon vred hufvudet fram och tillbaka 

 omkring kroppens längdaxel och således bearbetade tråden från olika sidor. Ibland upp- 

 hörde hon och gick några steg omkring bytet, men återvände och fortsatte att bearbeta 

 ti'åden, ej alltid på samma ställe som förut. Däremot sågs hon ej deltaga i försöken att 

 slita loss bytet, hvarmed 5 eller 6 andra myror voro sysselsatta. En annan myra kom 

 till och började bita i tråden strax ofvanför den första och med samma rörelser som 

 hon. Stor olägenhet vållades däraf att bytet under tiden drogs hit och dit af de öfriga. 

 Som jag hade andra intressen att öfvervaka, aflägsnade jag mig, och vid min återkomst var 

 tråden afklippt och bytet bortfördt. Det tycks mig, som om uppfattningen af orsak och 

 verkan, af mål och medel här vore oemotsäglig. 



För att förstå insekternas psykiska lif måste man noga beakta deras stora benä- 

 genhet att ensidigt koncentrera sin uppmärksamhet på sin verksamhet för tillfället. Forel 

 framhåller också detta. ^) Denna uppmärksamhetens koncentration åstadkommer, att de 

 kunna synas slöa och ouppmärksamma för andra intryck än det, som för tillfället fängslar 

 dem, och beror kanske ytterst därpå, att de därvid gå i instinkternas ledband. Det 

 behöfs därför en kraftigare impuls för att leda dei^as uppmärksamhet in på andra banor, 

 och detta måste vid experimenten tagas i betraktande. Tydliga exempel härpå hafva förut 

 framhållits. 



1) 1902, sid. 42. 



