KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 37. N:0 5. 175 



Ett par af Fabres experiment med Sphex-arter anföras ofta såsona bevis på bris- 

 tande ändamålsenlighet i handlingssattet, då steklarna ställas inför främmande omständig- 

 heter. Det ena rör sig om Sphex occitanica, som höll på att stänga sin håla, då Fabre 

 afbröt honom och tog bort rofvet med ägget. Stekeln gick därefter in i den tomma 

 hålan och stängde den, som om allt varit väl beställdt. ^) Ett annat snarlikt experiment 

 gjordes med Spliex alhisecta, med den skillnaden att rofvet aflägsnades af Fabre, redan 

 då stekeln lagt det bredvid hålan för att göra ett sista besök däri. Afven denna stekel 

 stängde omsorgsfullt sin håla, då han ej kunde återfinna rofvet. Jag har gjort åtskilliga 

 liknande och något varierade experiment med Psammophila hirsuta, Pompilus fumipennis 

 m. fl. Psammophila n:r 17, 18, 23, 24, 31, 32, 34 och 35 stängde alla den tomma hålan, 

 ur hvilken deras nyss inburna rof aflägsnats. I några fall, n:r 23, 24, 34 och 35, skedde 

 detta, fastän deir- uppgräfda larven lagts vid hålan, så att de ej kunde undgå att märka 

 den. Helt annorlunda handlade n:r 39, som grep den uppgräfda larven, på hvilken hans 

 ägg var fästadt, stack den och bar ned den i samma håla, som han åter började stänga. 

 Annorlunda handlade också n:r 27, som ej fortsatte att stänga den tomma hålan, utan 

 gräfde en ny, i hvilken larven nedbärs. Dessa två senare steklar handlade påtagligen 

 ändamålsenligt, fastän omständigheterna voro så främmande, och sannolikt är väl också, 

 att fortsatta experiment med Sphex-arterna skulle ha lämnat ett liknande resultat, näm- 

 ligen att somliga individer mer än andra förstå att modifiera sina handlingar efter om- 

 ständigheterna. Beträffande stängningen af de tomma hålorna, så skulle man möjligen 

 också kunna förklara den så, att stekeln, åtminstone i de fall, då icke det uppgräfda 

 bytet lagts bredvid hålan, tror sig fortsätta den stängning, hvilken han påbörjat, då han 

 blef af bruten. Då han nere i larvkammaren känner en svag lukt af det borttagna rofvet, 

 tror han kanske, att detta ligger kvar innanför sanden. 



Detsamma gäller om Pompilus rujipes n:r 5 och 10, P. viaticus n:r 14 samt P. 

 fumipennis n:r 9, 13 och 14. Dock är hos P. fumipennis n;r 9 att märka samtidigt ett 

 ändamålsenligt handlande, då han bar bort den uppgräfda spindeln, emedan en myra visat 

 sig i närheten, hvarefter stekeln visserligen fortsatte med den onödiga stängningen af den 

 tomma hålan, men dessemellan aflade flera besök vid spindelns gömställe för att hålla 

 detta i minne. 



Ännu ett annat experinient af Fabre ser man ofta anföras som bevis för att 

 insekterna uteslutande ledas af instinkten och därför bli alldeles handfallna, om förhållan- 

 dena ändras. Fallet var följande. En Sphex occitanica höll på att släpa en vårtbitare till 

 sin håla, därvid som vanligt fasthållande med käkarna i hans antenner. Utan att skrämma 

 stekeln klippte Fabre af vårtbitarens antenner. Stekeln lät sig föga bekomma. Han grep 

 tag i antennstumparna och fortsatte sin väg. Afven antennstumparna bortklipptes. Ste- 

 keln grep i stället fast i en af palperna och släpade sitt rof på detta sätt. Palperna 

 bortklipptes. Stekeln försökte nu med käkarna gripa tag om hufvudet, men det var för 

 stort att kunna omfattas, och efter upprepade försök afstod han därifrån. Nu skulle man 

 kunna tycka, att experimentet lägger i dagen en ansenlig grad af fyndighet hos stekeln, 

 en ganska beaktansvärd förmåga att reda sig under så främmande omständigheter, som 



1) Fabre 1879, sid. 177. 



