176 ADLEEZ, LEFNADSFÖEHÅLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. 



att bytet stycke för stycke plockas bort. Men Fabre fordrar ytterligare, att stekeln nu 

 skulle ha gripit tag i ett af frambenen. Och då stekeln icke gjorde detta, fäller Fabre ^) 

 efter detta enda fall följande omdöme om hela arten: »Prendre une patte au lieu d'une 

 antenne est pour lui insurmontable difficulté d'entendement. Il lui faut Tantenne ou un 

 autre filaraent de la tete, un palpe. Faute de ces cordons, sa race périrait, inhabile a 

 résoudre rinsignifiante difficulté.» Det kan till och med starkt ifrågasättas, om det skulle 

 ha ledt till målet, ifall stekeln gripit tag i ett ben. Den stora locustidens kropp skulle 

 då fått en sned riktning, som förmodligen omöjliggjort dess införande i hålan. Utan 

 tvifvel är det väl af sådana skäl, som de flesta Pomjnlus-arier i det ögonblick, då spin- 

 deln skall insläpas i hålan, gripa tag i spinnvårtorna, efter att förut ha transporterat 

 spindeln fasthållen vid en höft eller någon annan del af ett ben. 



Jag har gjort liknande försök med Tachysphex unicolor n:r 9 och 10. På den förres 

 gräshoppa bortklipptes antennerna, och stekeln grep då fast med käkarna om rofvets 

 hufvud och drog sålunda ned det. På den senares gräshoppa bortklipptes hela hufvudet; 

 dock fann sig stekeln i detta utan tvifvel af instinkten alldeles oförutsedda fall och för- 

 stod att reda sig genom att gripa tag i thorax. Eljest brukar denna stekel alltid hålla 

 fast i gräshoppans antenner, liksom Sphex. Mellinus bär sina flugor vid snabeln. Jag 

 har klippt af snabeln på dess flugor (n:r 4), och stekeln grep då fast om hela hufvudet. 

 Pompilus fumipennis och P. clialybeatus släpa ned sina spindlar vid spinnvårtorna. I de 

 fall, då jag klippt bort dessa {fumipennis n:r 3, clialybeatus n:r 2), grepo steklai-na i 

 stället tag i abdomens bakre ända, och det oaktadt steklarna pläga pressa ut spinnvårtorna, 

 om de ej framträda af sig själfva, liksom också Mellinus brukar göra med flugornas snabel. 

 Jag vill dock låta \ara osagdt, om steklarnas handlingssätt i ofvannämnda fall kunna 

 anses såsom yttringar af förstånd, ehuru onekligen åtskilligt talar därför. Då Ammophila 

 campestris bokstafligen inspekterar sina hålor för att öfvertyga sig om larvens tillstånd 

 och behof (se särskildt n:r 18 samt äfven n:r 6, 17, 20, 27, 28 och 52), så ser det ut 

 som en målmedveten handling. Och då samma stekel (n:r 25 och 26) söker bortflyttade 

 larver på sluttningen nedanför hålan, så ser det ut som en slutsats. I all synnerhet ser 

 det ut så hos Pompilus fumii^ennis n:r 4, som sökte sin förlorade spindel nedanför en 

 sandbrant, fastän han ej sett den falla ned, och fastän han ej kunde se den uppifrån. I 

 de talrika fall då steklarna sticka omigen ett byte, som man flyttat undan, och som de 

 återfinna, ser det ut, som om de trodde, att bytet flyttat sig själft och därför behöfde 

 paralyseras bättre. Då tjufbin i en koloni af Trachusa serratulae stulit från sina grannar 

 en större kådklump, än de förmå bära bort i flykten, bita de itu den, hvilket onekligen 

 tycks innebära en uppfattning af förhållandet mellan orsak och verkan, mellan medel och 

 ändamål. Fastän således alla dessa sist uppräknade handlingar se ut som yttringar af 

 förstånd, är jag dock, på den grund att sådana fall ofta förekomma i dessa steklars 

 praktik, benägen att anse dem för rent instinktmässiga, möjligen med undantag för 

 Ammophilas inspektion af cellerna. 



Då Psammojihila gräfver nya hålor åt nyss begrafna foderlarver, som jag inför 

 steklarnas ögon gräft upp, och lägger nya 'ågg på dem (n:r 11, 16, 23 och 27), i några 



1) 1879, sid. 171. 



