42 A. G. NATHORST, SPETSBERGENS KÄRLVÄXTER. 



på Grönland endast Valerianaceae och Selaginaceae. Alla de spetsbergska familjerna 

 igeniinnas i Skandinaviens arktiska flora. 



Spetsbergens 123 arter äro fördelade på 59 slägten och såsom ofvan nämnts på 

 24 familjer. Förhållandet mellan familjer och arter är sålunda som 1:5, t (på Novaja 

 Semlja som 1:5,8, på Grönland som 1:6,8) samt mellan slägten och arter som l:2,i 

 (på Novaja Semlja 1:2 på Grönland 1:2,5). Artrikast äro Saxifraga och Carex, hvar- 

 dera med 10 arter, dernäst följa Ranunculus med 8 eller 9, samt Draba med 8, Poa 

 med 6, Potentilla med 5 o. s. v. 



Vid sin redgörelse för Spetsbergens då kända fanerogamflora sammanfattade 

 Malmgren 1862 resultaten af sina undersökningar af florans förhållande till öfriga 

 polarländer i följande punkter: 



»1. Floran på Spetsbergen är i förhållande till latituden rikare på arter än i 

 något annat land. Orsaken härtill är utan tvifvel det jemförelsevis tempererade klimat, 

 golfströmmen framkallar vid Spetsbergens kuster. 



2. Genom största antal gemensamma arter ansluter sig Spetsbergens vegetation 

 närmast till Grönlands. 



3. Floran på Spetsbergens norra kust, under 80° n. lat. skiljer sig tydligt från 

 den på vestkusten och ansluter sig lill länderna kring Lancaster sund, Barrow strait 

 och Melville sund, under och ofvan 74° n. lat., genom nästan lika antal fanerogama 

 arter, samma vegetationens intensitet och omkring 70 procent gemensamma arter. 



4. Vestkustens flora har en stark tillsats af sydligare arter och bär öfver hufvud 

 en nord-europeisk karakter. Den står dock närmare den arktiska floran öster om 

 Hvita hafvet än den som finnes vester om samma haf». 



Derjemte antog Malmgren, att emedan Spetsbergens vegetation enligt hans mening 

 till hufvudsaklig del var inskränkt till den geologiskt jemförelsevis unga remsan mellan 

 bergen och stranden, var äfven växtligheten ung och invandrande. »Den tanken ligger 

 då nära att också floran på Spetsbergen måste vara jemförelsevis ung, nyss inkommen 

 och ännu i ständig tillväxt stadd». 



Genom iakttagelser af 1864 och 1868 års expeditioner blefvo några af dessa 

 äsigter modifierade. Isynnerhet syntes det föga sannolikt att den norra kusten längre 

 skulle kunna betraktas som ett särskildt florområde, sedan man 1868 af de 13 arter, 

 som förut antagits vara egendomliga för densamma, funnit ej mindre än 8 på den 

 vestra. 1870 fanns en af de återstående, Poa abbreviata R. Br., i Isfjorden af Wilander 

 och mig, 1872 — 73 en annan, Festuca brevifolia R. Br., derstädes af Kjellman, ehuru 

 samma år Arctophila effusa uppflyttades såsom egendomlig för norra och östra kusterna ^). 

 Sistlidne sommar blef dock denna äfven funnen i Belsund och Alsine Rossii i Isfjorden, 

 och då Th. Fries redan förut ådagalagt, att den ensamt från norra kusten anförda 

 Hierochloa pauciflora R. Br. såsom sannolikt grundad på felaktig bestämning borde utgå 

 ur Spetsbergsfloran, är det för närvarande endast Matthiola nudicaulis (L.) Trautv., 

 som hittills blott blifvit uppmärksammad på den norra kusten, men ej på den vestra. 

 Då denna växt äfven finnes på Novaja Semlja, är det icke alls osannolikt, att den äfven 



') Dessa fynd s}'nas hafva helt och hållet blifvit förbisedda af Hooker, som därför ännu i sin öfversigt af 

 Grinnell lands flora (1. c.) talar om de 13 för norra kusten egendomliga arterna. 



