44 A. G. NATHORST, SPETSBERGENS KÄRLVÄXTER. 



Potentilla multificla, Ranunculus Pallasii, och Luzula Wahlenbergii, äfven förekomma 

 på Grönland. Man kan dock, och såsom nedan skall visas med skäl, i frågasätta om 

 icke detta särskiljande af vestkustens så att säga sydligare flora är något konstladt, och 

 om ej denna olikhet egentligen beror af det uti det inre af de djupare fjordarna rådande 

 från kustlandets ganska olikartade klimatet, lika mycket om dessa fjordar mynna ut 

 på den vestra kusten eller ej. Vi hafva ofvan sett, att såväl Liefdebay som Wijdebay 

 eger flere af dessa sydliga former, och det kan ej betviflas, att en närmare under- 

 sökning af floran i Wijdebay skall uppvisa en stor mängd af de derstädes ännu 

 felande. Och månne man ej under sådana förhållanden gåfve en rigtigare skildring 

 af den på Spetsbergen herrskande vegetationens fördelning genom att uttala den upp- 

 fattningen, att sjelfva kärnan och hufvudmassan af landets vegetation tillhör de stora 

 fjordarne och dalarne, hvilkas klimat är mera kontinentalt, under det att endast en 

 del af densamma kan uthärda i kusttrakterna? Det är nemligen fallet, att såvidt de 

 hittils utförda undersökningarne derora bära vittnesbörd, är vestkustens flora långs 

 sjelfva kusten föga rik. Klimatet är der mera rått, nederbörden är större, och snön 

 smälter vida långsammmare och mindre fullständigt än längre in i fjordarne. Sin 

 höjdpunkt når detta råa kustklimat på Prins Charles Foreland, utmärkt genom »en 

 ovanligt yppig lafvegetation och en ytterlig brist på högre växter», sålunda i detta 

 hänseende täflande med Beeren Eiland. Såväl i Isfjoi'den som i Belsund kommer man 

 snart underfund med den skiljaktighet, som i klimatiskt hänseende är rådande mellan 

 fjordens inre och dess mynning. Vid vår ankomst till Kap Lyell den 24 Juni 1882 

 var ännu kuststräckan deremellan och hafvet nästan alldeles snöhöljd, och äfven slutt- 

 ningen långs norra stranden af Van Keulens Bay var då till större delen betäckt af 

 snö. Men under det att redan efter några dagars soligt väder denna senare var full- 

 komligt snöfri med vegetationen i fullt flor, visade sig vid Kap Lyell ännu den 7 Juli 

 föga förändring, de växter som här funnos voro ännu obetydligt utvecklade. På samma 

 sätt vid Isfjordens m)'nning. Stora snödrifvor lågo vid Kap Staratschin den 12 Juli, 

 vegetationen var föga rik och ej heller långt framskriden, fastän man mot fjordens inre 

 der isen först helt nyligen brutit upp, kunde se sluttningarne nästan snöfria. Och vid 

 ett senare besök vid Kap Staratschin den 6 Augusti voro förändringarne ej stora. Då 

 jag jemte ingeniör Wilander år 1870 under några veckor vistades i Isfjorden syntes 

 fjordens mynning oftast raolnhöljd och bildade derigenom en stark kontrast mot de 

 soliga, klara inre delarne af fjorden. Betänker man nu att vegetationen på Spets- 

 bergen liksom i alla arktiska länder i särdeles hög grad är beroende af det omedelbara 

 solljuset, så är det lätt förklarligt, att de mera molnhöljda trakterna, såsom sjelfva 

 kusten, Prins Charles Foreland, (Beeren Eiland) äfven skola hafva att uppvisa en vida 

 sparsammare vegetation än de inre fjordarne och dalarne, oaktadt det är just de förra, 

 på hvilka golfströmmen mera omedelbart utöfvar sitt inflytande. A. Blytts åsigt, att 

 den rikaste vegetationen på Spetsbergen befinner sig inom de områden der klimatet är 

 mest kontinentalt är derföre i och för sig rigtig, men denna omständighet ensam bevisar 

 icke, att den arktiska floran skyr ett kustklimat. Ty de ofvan skildrade förhållandena 

 göra det sjelfklart, att de inre fjordarne och stora dalgångarne på grund af solljuset 

 jnåste vara gynsammare för all högre växtlighet öfverhufvudtaget. Men såsom längre 



