KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 20. N:0 6. 55 



ligen i större eller mindre mängd, törhända äfven Eriophorum Scheuchzeri; Aira alpina 

 bildar också ofta stora tufvor på denna mark, hvilken om en mossvegetation sällar sig 

 därtill nu öfvergår till den egentliga kärrmarken. Såsom egentliga strandväxter kunna 

 emellertid blott följande 8 arter anses: Mertensia, Halianthus, Stellaria humifusa, 

 Glyceria vilfoidea, Carex salina, glareosa, ursina och incurva, således blott 6,5 procent 

 af hela kärlväxtfloran. 



Kärrmarken har på Spetsbergen en vida större utbredning än man på grund 

 af terrängförhållandena skulle kunna förmoda, ty den är ej blott utvecklad på jem- 

 nare mark, vare sig i dalarne, på låglandet, bergplatåer eller terrassernas yta, utan 

 äfven på sluttningarne der lutningen ej är allt för stark. Orsaken härtill är det 

 myckna smältvatten, som om sommaren rinner ned öfver sluttningarne. Kring detta 

 innästlar sig till en början en mossvegetation, som å sin sida bidrager att uppehålla 

 och utbreda vattnet, hvilket sannolikt ej heller kan nedtränga genom den frusna 

 marken. Som de afdöda växtdelarne här blott långsamt förmultna, bildas slutligen 

 ett torfartadt underlag. På den jeranare kärrmarken finnas ofta små vattengölar der 

 och hvar, och de s. k. insjöarne omgifvas nästan regelbundet af kärrvegetation. Kärr- 

 marken på sluttningarne är allestädes genomdragen af rännilar, hvilka bjlda ett nät- 

 formigt kommunicerande system mellan de mera mossiga delarne. Allmännast bland 

 kärrväxterna äro Eriophorum Scheuchzeri och Dupontia, den förras ulliga hufvuden 

 lyser en redan på afstånd till mötes. Afveii vlixer på denna mark på några lokaler 

 ymnigt Calamagrostis stricta och Eriophorum angustifolium, den senare dock ej gerna 

 på den mest vattenhaltiga marken. Alopecurus och några Poae finnas äfven ofta 

 här, likaså Carex pulla och C. lagopina. Saxifraga stellaris f. comosa, som på Spets- 

 bergen aldrig blifvit funnen med någon blomma, trifves ock på kärrmarken, ehuru 

 den äfven finnes på andra af låglandets lokaler. Deremot förekomma här uteslutande 

 Ranunculus lapponicus och R. Pallasii, såväl hufvudformen som f. spetsbergensis, de 

 båda senares hvita och hvitgröna blommor utmärkta genom en ytterst angenäm doft 

 lik Platantheras, ett säkert bevis att arten härstammar från sydligare länder, der natt- 

 fjärilar icke saknas. R. Pallasii är vanligen steril då den växter i sjelfva rännilarne 

 och blommar oftast blott då den växer i mossan, hvilket äfven är fallet med R. hyper- 

 boreus, som dock utom i de egentliga kärren någon gång äfven kan finnas i mycket 

 små, mossklädda vattenhålor. Cardamine pratensis tillhör äfven företrädesvis kärren, 

 men träfifas ock någon gång vid små mossomgördlade rännilar, der den väl oftast är 

 steril ehuru något eller några blommande exemplar sällan saknas bland de sterila. Till 

 kärren höra äfven Juncus triglumis och Petasites frigida, den senare stundom äfven 

 växande på humusrik fuktig mark, som dock ej kan benämnas kärrmark; att den här 

 endast undantagsvis blommar är förut omnämndt. Vidare förekomma här Juncus 

 biglumis, former af Ranunculus sulphureus, Stellaria longipes, Catabrosa concinna, 

 Arctophila efiusa, Salix polaris, P^quisetum arvense m. fl., och på gränsen mot den 

 mossbevuxna låglandsmarken Rubus chamaemorus, Pedicularis hirsuta, Saxifraga Hir- 

 culus, cernua och rivularis, Cardamine bellidifolia, Eutrema, Draba oblongata, Ranun- 

 culus pygmaeus och nivalis, Cerastium alpinum, Polygonum, Aira alpina, Carex misandra 

 och Luzula arctica, hvilka dock icke kunna sägas vara egentliga kärrväxter. Afven de 



