56 A, G. NATHORST, SPETSBERGENS KÄRL VÄXTER. 



mycket sällsynta Luzula Wahlenbergii och Juncus castaneus äro funna på. dylik mossig 

 mark, den senare vid en bäckrännil. Oaktadt sannolikt framtida fynd skola ådagalägga 

 förekomsten på kärrmarken af ännu några för Spetsbergen nya arter, är dock de 

 egentliga kärrväxternas antal i förhållande till kärrmarkens utsträckning ytterst obe- 

 tydligt. Såsom nästan uteslutande hänvisade till kärren kunna nemligen endast anses 

 Petasites frigida, Rubus chauiaemorus, Cardaraine pratensis, Ranunculus Pallasii, R. 

 lapponicus, R. hyperboreus, Colpodium latifolium, Arctophila effusa, Calamagrostis stricta, 

 Eriophorum Scheuchzeri, Carex pulla och lagopina samt Juncus triglumis. Och af dessa 

 13 arter har jag iakttagit Polasites samt Carex lagopina äfven på fuktig mossa, som ej 

 bildade någon egentlig kärrmark, hvilket äfven kan sägas om fyndorten för Rubus chamae- 

 morus. Cardamine pratensis har jag vid Tempelbay observerat i mossa vid sidan af en 

 liten bäckrännil, och Eriophorum Scheuchzeri samt Calamagrostis stricta finnas äfven 

 någon gång på sank mark, som ej är egentligt kärr. Endast 7 arter skulle sålunda för 

 sin existens, mera nödvändigt fordra kärrmarken, men till och med bland dessa torde 

 det vara ovisst, om den är absolut nödvändig för Colpodium, Juncus triglumis och Ranun- 

 culus hyperboreus, af hvilka de båda förra i Grönland äfven förekomma på fugtig lerig mark. 

 Antager man emellertid, att alla de 13 ofvan anförda arterna för sin tillvaro vore hänvisade 

 till kärrmarken, blefve detta blott omkring 10 procent af Spetsbergens hela kärlväxtflora. 



När sluttningen icke når ända ned till stranden, finnes mellan båda ett mer eller 

 mindre vidsträckt lågland eller ock en serie terrasser, hvilkas yta vanligen är temligen 

 plan. De växter, som här förekomma äro till större delen desamma som sluttningarnes, 

 hvarför de ej särskildt skola omnämnas. Såsom företrädesvis hafvande sitt tillhåll på 

 låglandet må dock framhållas Saxifraga flagellaris och S. stellaris f. comosa, Arenaria 

 ciliata, Sagina nivalis, Koenigia, Tofieldia, Hierochloa alpina, Glyceria Kjellmani, Aira 

 caespitosa, A. alpina, Festuca ovina, Lycopodium Selago samt vid rännilar Juncus 

 biglumis, Saxifraga Hirculus, aizoides och rivularis, Eutreraa, Catabrosa concinna samt 

 Chrysosplenium. 



Sluttningarnes vegetation är i många hänseenden Spetsbergens intressantaste, 

 kanske mest derför, att den uppträder med en utveckling, som man knappast kunnat 

 ana, och här är det ock, som man bäst har tillfälle att studera det direkta solljusets 

 förundransvärda inflytande. Som bekant är det nästan detta ensamt, som möjliggör de 

 arktiska trakternas högre växtlighet. Så har isynnerhet kraftigt framhållits af v. Kling- 

 GRÄFF, ur hvars intressanta och skarpsinniga arbete ^) jag tillåter mig ordagrannt anföra 

 följande: 'Nun legt man zwar in pflanzengeografischer Hinsicht nicht mehr, wie wohl 

 friiher geschehen, ein besonderes Gewicht auf die Durchschnittstemperatur des ganzen 

 Jahres, betrachtet vielmehr als das wichtigste Moment die dem Pflanzenleben Avährend 

 der sommerlichen Zeit zu Theil werdende Wärme, hat diese indess bisher im.mer nur 

 nach dem in Schatten beobachteten Thermometer zu ermitteln gesucht. Wenn aber 

 die Schattentemperaturen uberall nicht gentlgen das vorhandene Pflanzenleben zu 

 erklären, so ist dies ganz besonders in der arktischen Zone der Fall. Hier wo die 

 Sonne während raehrerer Monate unausgesetzt scheint, ist der grösste Gesrensatz von 



') C. J. v. Klinggräff, Zur Pfiaiizengeograpliie des nördlichen und arktischen Europa. '2:te Auflage. 

 Marienwerdev 1878. 



