58 A. G. NATHORST, SPETSBERGENS KÅRLVÅXTER. ' 



Sluttningarne utgöras af från bergen nedspolarie och nedfallna förvittrings- 

 produkter, och markens fysiska beskaffenhet är efter bergarten något olika. Utgöres 

 berget af skiffer, skifterartade bergarter, gips och dylikt, äro naturligtvis förvittrings- 

 produkterna mera söndersmulade och bilda en finare, allt efter omständighetera mera 

 kompakt eller lös massa. Bildas berget deremot af sandsten eller diabas, så består slutt- 

 ningen af större block, motsvarande norrmännens »ur». Under nästan alla diabasberg 

 finner man en dylik mark, och såsom exempel på sandstenswur» må framhållas östra 

 sluttningen af Kolbay. Kalkbergens förvittringsprodukter bilda en mellanform mellan 

 de ofvan anförda, det är vanligen ej så groft som diabas- eller sandstensbergens, ehuru 

 enstaka stora stycken icke saknas, men ej så söndersmuladt som skifferbergens; till sin 

 fysiska beskaffenhet står det rena kalkgruset, hvilket utgöres af temligen stora kantiga 

 skärfvor, närmare det förra, men som kalklagren ofta vexellagra med skiffer och gips, 

 kan det å sin sida äfven närma sig det senare; flintgruset utgöres äfven af små kantiga 

 skärfvor, men är vanligen uppblandadt med kalk etc. 



Förvittringsprodukterna nå ofta upp till nära halfva höjden af de större tvär- 

 branta bergen, ännu högre när lutningen är mindre, detta kan naturligtvis variera, 

 beroende af många omständigheter. Det vanliga utseendet af de berg, hvilkas lager 

 äro horisontela eller icke uppresta torde kunna angifvas på följande sätt. Öfverst äro 

 en mängd smärre klyftor utskurna i bergets lodräta kant, genom hvilka smältvattnet 

 från bergtoppen nedrinner, dessa klyftor äro öfverst smala, men deras fortsättning 

 nedåt bildas af en mot bergets fot solfjäderformigt utvidgad gruskägla, bestående af 

 en blandning af gröfre och finare grus eller kanske snarare af större och mindre stenar 

 jemte grus och slam. Klyftorna stå vanligen så tätt, att dessa pyramider af förvittrings- 

 grus snart nog med hvarandra mot sidorna sammanflyta, så att endast gruspyramidens 

 spets, hvilken mynnar upp mot klyftan, är så att säga fri. Långs föreningen mellan 

 dessa gruspyramider, således under de mellan klyftorna utskjutande bergväggarne, ofta 

 blandade med mossor finnas hufvudsakligen de fanerogama växterna, hvilka isynnerhet nära 

 under bergväggen synas hafva sin bästa trefnad. Här kan ock vara ett så hett solbadd, 

 att man i hög grad besväras af den starka värmen, och när Saxifraga oppositifolia och 

 Polemonium pulchellum växa i mängd på dessa ställen, kan deras söta doft nästan 

 blifva qvalmig. En del växter gå äfven upp i sjelfva klyftorna. Längre ned på grus- 

 sluttningarne äro ofta terrassformiga afsatser, och på dessas afstupning nedåt, d. v. s. 

 den brantaste sidan, der solstrålarne äfven kunna verka kraftigast, plägar ock en mycket 

 rik växtlighet vara för handen. Om förvittringen af en eller annan anledning ej nu- 

 mera fortgår i så hög grad som förr, eller om den sker mera likformigt och långsamt, 

 kan stundom nästan hela sluttningen vara betäckt af ett grönt mosstäcke, i hvilket 

 blomväxterna mer och mindre yppigt hysas. Finnas äfven här terrassformiga afsatser 

 — uppkomna af de underliggande bergarternas olika motståndskraft — kan man vara 

 säker om, att på dessas branter träffa den ymnigaste fanerogamvegetationen. Att denna 

 för öfrigt är utan jemförelse rikare på de mot söder vända sluttningarne — såvida 

 andra förhållanden äro desamma — inses naturligtvis af sig sjelft, liksom det är dessa, 

 hvilka i ofvan lemnade framställning i första rummet blifvit afsedda. Långs rännilar 

 hysas isynnerhet vissa arter, och vid sluttningens fot kan vegetationen fortfarande vara 



