60 A. G. NATHORST, SPETÖBERGENS KÄRLVÄXTER. 



att några arter företrädesvis synas älska en viss af dera. Så tyckas t. ex. Ålsine 

 Rossii, Festuca bevifolia och Poa abbreviata isynnerhet trifvas på kalkhaltig jordmån. 

 Om den sannolika orsaken till vegetationens fattigdora i granittrakterna är fornt taladt. 

 Säkerligen är Saxifraga oppositifolia den af Spetsbergens växter, som i de flesta 

 fall först tilldrager sig besökarens uppmärksamhet. Dess röda stora tufvor träffas såväl 

 på låglandet som på sluttningarne, och der de växa i mängd gifva de åt den varma 

 luften en sötaktig lukt. Den växer än på lerig mark än på luckrare grus eller t. o. ra, 

 på »ur», i senare fallet mera utbredd och krypande, och torde vara den växt hvilken 

 först visar sina blommor om våren. Jemte denna art äro Saxifraga caespitosa och S. 

 cernua mycket vanliga, den senare under fåglarnes häckplatser stundom bildande riktigt 

 sammanhängande mattor, den förra mycket varierande; båda förekomma på temligen 

 många slags lokaler, under det att den likaledes allmänna S. rivularis vanligen före- 

 drager en mera fuktig mark, i mossa eller vid rännilar, liksom den synes blomma 

 något senare. Med Saxifragor täfla Drabae och Ranunkler, Cerastium, Papaver, Salix 

 polaris, Dryas, Cochlearia och Oxyria om första rummet bland de allmännaste arterna. 

 Af Drabae är det isynnerhet Dr. alpina, som med sina gula blommor först tager upp- 

 märksamheten i anspråk, liksom den äfven tidigast visar dem utslagna. Allmänna äro 

 äfven Dr. VVahlenbergii och Dr. altaica, den förra lätt igenkänd på sina relativt större 

 blommor, den gulblommiga Dr. oblongata, den första och sista gerna växande i mossa. 

 Dr. altaica helst på grus. Mindre allmänna äro den äfveniedes på sluttningarne före- 

 trädesvis förekommande Dr. arctica samt Dr. hirta med formen rupestris, de båda senare 

 högst upp på sluttningen närmast under den tvärbranta bergväggen och gerna under 

 fåglarnes häckplats. Mera sparsamma äro Dr. nivalis och corymbosa. Högre och med 

 vida större blommor än Drabae, är Spetsbergens vanligaste ranunkel, Ranunculus sul- 

 phureus, säker att icke undgå uppmärksamheten. Den är den enda art af slägtet, som 

 kan sägas vara allmän, men den trifves ock på snart sagdt alla slags lokaler", från slutt- 

 ningarnes leriga grus eller our», der den under fägelfjellen kan vara fotshög och luxu- 

 rierande, nästan erinrande om Trollius, till låglandet och kärren, der den uppträder 

 med en mera lågväxt form. Ganska allmän är på sluttningarne, isynnerhet i närheten 

 af smältvattnets rännilar, äfven R. pygmaeus. Fjällvallmon saknas nästan ingenstädes 

 och tyckes vara Spetsbergens härdigaste växt. På sterilt kalkgrus, der nästan inga 

 andra arter trifvas, finner man dock alltid enstaka stånd deraf, och den synes äfven 

 gå högst upp på fjellen. Vester om Adventbay har jag iakttagit den nära 300U fot 

 öfver hafvet vid den öfversta gränsen för fanerogaravegetationen. Dess blommor äro 

 vanligen bleka, men stånd med höggula ser man dock der och hvar, ehuru ingalunda 

 allmänt. Polarvidet förekommer öfverallt på sluttningarne, kanske helst i mossa, men 

 finnes derjemte på låglandet och t. o. m. i kärren, vid hvars sidor den stundom tyckes 

 hafva en tendens att växa i tufvor. Cerastium är äfven en kosmopolit, hufvudformen 

 tyckes föredraga mera torra lokaler, vid rännilar trifves isynnerhet den tätt tufvade 

 egendomliga varieteten caespitosum. Oxyria finnes allestädes, mest luxurierande högst 

 upp på sluttningen, omedelbart under den branta bergväggen samt under fägelfjellen, 

 der den kan blifva mer än fotshög. Dessa senare äro äfven Cochlearias älsklingsplats, 

 man träffar den der i otrolig mängd, ej blott nedanför branterna, utan i springor och 



