KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 20. N:0 6. 61 



afsatser i sjelfva bergväggen. Här uppe på sluttningens krön är det äfven som en 

 mängd gräs, hvilka dock äfven förekomma längre ned, visa sina mest yppiga former. 

 Här blifva Poa stricta, alpina och pratensis fotshöga eller mera, och i hög grad yppiga 

 blifva äfven Festuca rubra, Trisetum subspicatum och Poa flexuosa. Allmänna på slutt- 

 ningarne äro vidare Luzula arcuata confusa, Polygonum viviparum, Saxifraga nivalis 

 och Silene acaulis, den senare bildande låga och täta rödblommiga tufvor. I Isfjorden 

 ganska vanliga på dessa lokaler äro vidare Luzula arctica, Saxifraga hieraciifolia och 

 Wahlbergella apetala, de båda sista storväxta och kraftiga. Fotentilla pulchella och fragi- 

 formis saknas sällan, och den förra lemnar kanske mer än någon annan växt bevis på 

 skilnaden mellan låglandets och sluttningarnes former. Ty under det att den på låglandet 

 växer i hopdragna låga tufvor, blir den på sluttningarne ofta fotshög, nästan buskartad och 

 på samma gång i hög grad varierande. På många ställen träffar man äfven här den vackra 

 Polemonium pulchellum, sällan i enstaka stånd, utan vanligen fiere tillsammans, kanske 

 ingenstädes sä yppig som vid Middlehook i Belsund samt vid Sundevalls berg der- 

 sammastädes, på hvilka båda ställen den bildar riktiga mattor, hvars blåa färg redan 

 på afstånd lyser en till mötes. Vid Middlehook tyckes den t. o. m. växa i springor 

 på sjelfva berget. När sluttningarnes grus är lerigt tyckas Taraxacum plymatocarpura 

 och Erigeron uniflorus hafva funnit sin mest passande jordmån derstädes, de äro dock 

 ingenstädes just allmänna, och den senare träffas ock på mera mossiga lokaler. De 

 flesta af de ofvan anförda växterna synas för sin trefnad vara teraligen indifferenta för 

 när- eller frånvaron af mossor, under det att andra deremot företrädesvis pläga söka 

 sitt tillhåll bland sådana. Detta är t. ex. redan fallet med Salix polaris, hvars blad 

 höja sig föga öfver den omgifvande mossan. Salix reticulata växer äfven ofta på något 

 mossigt underlag, den kryper långs marken och är svår att upptäcka. Dryas växer 

 också gerna, fast visst icke alltid, i mossa, den är Spetsbergens allmännaste buskväxt, 

 hvars stam kan nå en tjocklek af 10 m.m. och åtminstone ett par fots längd. På slutt- 

 ningarne ser man ofta de gamla stammarne blottade, emedan den omgifvande jorden 

 bortsköljts, och stammarnes ännu fortlefvande spetsar peka vanligen alla åt samma håll, 

 nedåt, säkerligen på grund af snömassornas tryck eller smältvattnets strömrigtning. 

 Fjellsippan med sina vackra hvita blommor kan väl anses för en af Spetsbergens täc- 

 kaste växter; den är äfven allmän i rendalarne. I mossa växa äfven gerna tvenne 

 andra buskartade växter, Andromeda tetragona och Empetrum, den förra ganska allmän, 

 den senare mera sällsynt. De tillhöra de få arter, hvilka kunna bilda verkliga samman- 

 hängande mattor, hvilket hvad Empetrum beträffar iakttagits såväl i Mimers dal som 

 isynnerhet på östra sluttningen af Kolbay. I samband med dessa må nämnas dverg- 

 björken, hittils blott funnen vid Kolbay och Adventbay, på det förra stället ymnigt, 

 på det senare blott på en mycket inskränkt lokal; på båda ställena i sällskap med 

 Empetrum. Dvergbjörken växer här liksom i Finnmarken med nedliggande stammar 

 så att ofta blott bladen uppskjuta ur mossan, alldeles såsom Salix polaris. Den är 

 Spetsbergens förnämsta buskväxt, stammar från Kolbay nå en diameter af 15 m.m. 

 och visa 72 årsringar. I samband dermed må nämnas, att stammar af Empetrum från 

 Mimers dal visa en diameter af 10 m.m. samt 75 årsi-ingar, af Dryas frän Dicksonbay 

 68 årsringar samt af Salix polaris 52 (allt enligt undersökning utförd af prof. Wittrock). 



