62 A. G. NATHOBST, SPETSBERGENS KÄRL VÄXTER. 



För att återgå till sluttningarnes mera allmänna arter växa Stellaria longipes 

 och Pedicularis hirsuta visserligen ganska ofta i mossa, men dock icke alltid. Den 

 mera sällsynta Pedicularis lanata tyckes äfven föredraga mossiga lokaler, dock icke 

 någon djupare mossbädd. Sådan är ej rik på fanerogama arter, dock växa i densamma 

 ofta Cardamine bellidifolia, Ranunculus sulphureus, Draba oblongata, samt Chryso- 

 splenium, hvars bästa lokal dock synes vara små bäckrännilar. Den ganska sällsynta 

 Ranunculus nivalis växer äfven gerna i mossa. På den fuktigare marken och oftast 

 längre ned på sluttningarne äro stora tufvor af Saxifraga Hirculus temligen vanliga, på 

 sina ställen äfven S. aizoides och någon gång S. flagellaris, ehuru denna egentligen 

 tillhör låglandet; på liknande lokaler träffas ofta äfven Eutrema Edwardsii. Braya 

 synes ej heller i allmänhet gå särdeles högt på sluttningarne, utan håller sig vid deras 

 lägre del och på låglandet, dock har jag iakttagit den ganska högt på Sundevalls berg. 

 På lerig jordmån bildar den hopdragna tufvor, på luckrare grus är den mera utbredd 

 och frodig. Den temligen sparsamma Wahlbergella affinis tyckes också företrädesvis 

 hålla sig till sluttningarnes lägre delar, och finnes derjemte på låglandet, der den på 

 alluvialt grus i rendalen vid Sassenbay var ovanligt ymnig. Till dessa lägre delar hör 

 äfven Alsine biflora, hvilken jag dock i Belsund iakttagit ända uppe vid sluttningens 

 topp. Den mera allmänna Alsine rubella är vanligen yppigare utvecklad på sluttnin- 

 garne än på låglandet. Alla Equisetum-arterna finnas både på sluttningarne och på 

 låglandet, E. variegatum var isynnerhet yppig vid Tempelbay, ett par hundra fot öfver 

 hafvet. Cystopteris växer vanligen vid sluttningarnes topp samt i sjelfva bergsprin- 

 gorna, någon gång på gruset ett godt stycke ned. Lycopodium Selago förekommer 

 såväl på sluttningarnes nedre del som på låglandet. Detsamma gäller om Poa abbreviata 

 och Festuca brevifolia. Glyceria angustata håller sig visserligen företrädesvis på låg- 

 landet, men går stundom ganska högt upp på sluttningarne, och kan der på lerig jord- 

 mån vara mycket luxurierande. Catabrosa algida går från hafsytan till åtminstone ett 

 par tusen fot öfver hafvet, håller sig gerna intill den smältande snön. 



Med undantag för Tofieldia, hvilken hittils blott funnits på låglandet ^), förekomma 

 nästan alla Spetsbergens sällsyntaste växter hvilka ej äro kärrväxter på sluttningarne. 

 Så är fallet med de ganska rara Ranunculus affinis, Potentilla nivea, P. maculata, 

 Arabis alpina och Taraxacum officinale, hvilken senare vid Kap Thordsen äfven växer 

 i springor i berget, och med de än mera sällsynta Arnica alpina, växande på afsatser 

 i bergen eller på »ur, Betula nana, Cainpanula uniflora, Gentiana tenella, Andromeda 

 hypnoides, Potentilla multifida, Matthiola nudicaulis och Woodsia glabella. Alsine 

 Rossii synes äfven föredraga lokaler ett par hundra fot öfver hafvet, Hierochloa alpina 

 och Glyceria Vahliana förekomma på sluttningarnes lägre delar jemte på låglandet, den 

 förra på grusig den senare på lerig jordmån; Poa caesia såväl på sluttningar som på 

 låglandet. Förmodligen är väl äfven Ranunculus glacialis funnen på sluttningarne och 

 ej på låglandet; Glyceria Kjellmanni togs på lerigt grus ej särdeles högt öfver hafvet 

 och är väl snarast en låglandsväxt. 



^) Som den der blott träflfats i förkrympta exemplar, är det ej omöjligt att den finnes normalt utvecklad 

 pä någon sluttning. 



