68 A. G. NATHORST, SPETSBERGENS KÅRLVÄXTER. 



spridas till flere lokaler. De växter för hvilka en dylik invandring i första rummet 

 måste antagas äro följande: 



PPetasites frigida. Kanuuculus hyperboreus. Eriophorura angustifolium. 



Rubus chamaemorus. Halianthus peploides. Carex salina. 



? Saxifraga stellaris. ? Alsine Rossii. » lagopina. 



Erapetrum nigrum. Betula iiana. « incurva. 



Cardamine pratensis. ? Glyceria vilfoidea. Juncus castaneus. 



Ranunciilus Pallasii. Arctophila effusa. Tofieldia palustris. 



Till dessa kunde man äfven vara benägen att foga de arter, hvilka blott funnits 

 på en enda lokal, såvida ej numera vunnen erfarenhet gjorde det sannolikt, att de 

 framdeles skola anträffas på flere. Men det är troligt, att än flera af strandväxterna 

 och kärrväxterna äro sådana senare invandrade element. De geologiska förhållandena 

 ådagalägga nemligen, att Spetsbergens fjordar och dalar under istiden voro fyllda af 

 glacierer. Under denna tid kunde sannolikt ingen af de rena kärrväxterna här ega 

 bestånd med undantag törhända af Eriophorum Scheuchzeri, hvilken synes vara mycket 

 härdig och möjligen skulle kunna trifvas på smärre fuktiga fläckar på sluttningar eller 

 på bergplatåer. Spetsbergen låg visserligen vid sagde tid högre öfver hafvet än nu, 

 och man kunde då tänka sig, att dessa växter kunnat finnas redan då i icke isbetäckta 

 dalar, hvilka nu utgöra hafsbotten. Djupförhållandena vid Spetsbergens vestkust äro 

 dock sådana, att ett dylikt antagande för dennas vidkommande icke vore sannolikt, 

 och å andra sidan har man törhända ett bevis, att en inlandsis då sträckte sig åtminstone 

 så långt söderut som till Beeren Eiland. Längre mot sydost vore det mindre osannolikt 

 att de kunde hafva förefunnits, men det är dock troligt, att den skandinaviska inlands- 

 isen söderifrån nedsköt ganska långt öfver den nuvarande hafsbottnen. Och då denna 

 isens utbredning måste hafva medfört ett råare klimat, är det föga antagligt, att dessa 

 arter, hvilka knappast kunna uthärda det på Spetsbergen nu rådande, skulle kunna 

 hafva förekommit i sagde trakter under ett ännu kallare. Samma resonnemang kan 

 äfven tillämpas för de flesta strandväxterna, och af dessa grunder torde man till ofvan 

 uppräknade arter med hög grad af sannolikhet kunna foga äfven följande, såsom nöd- 

 vändigt hafvande invandrat under den postglaciala tiden: 



Mertensia maritima. Carex ursina. Lycopodium Selago 



Ranunculus lapponicus. » glareosa. Equisetum arvense. 



? Stellaria humifusa. » dioica. » scirpoides. 



Calamagrostis stricta. Luzula Wahlenbergii. 



Carex pulla. ? Juncus triglumis. 



Inalles skulle sålunda 31 arter ^), eller ungefär en fjerdedel af hela floran temligen 

 säkert vara af postglacialt ursprung. x\nmärkningsvärdt är, att alla dessa arter med 

 undantag af Alsine Rossii finnas antingen i Skandinavien eller på Novaja Semlja, under det 

 att Grönland saknar 4 af dem (Petasites frigida, Ranunculus Pallasii, Carex dioica och 

 Luzula Wahlenbergii). Som Alsine Rossii hör till sluttningarnes arter, finnas sålunda 

 alla Spetsbergens strand- och kärrväxter antingen i Skandinavien eller på Novaja 

 Semlja, hvilket redan i och för sig är en ganska vigtig fingervisning, att den spets- 



') Ehuru Eutrema Eduardsii på Spetsbergen sätter frön, är den dock bär icke så frodig som på Novaja 

 Semlja, hvarför törhända äfven denna art rätteligen bort upptagas i listan. 



