K0N6L. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 20. N:0 6. 69 



bergska floran invandrat från dessa båda länder. Ty om nian ock för strandväxterna 

 kunde antaga en invandring medelst hafsströmmar och dervid måste medgifva, att de 

 i sagde länder förekommande arterna då skulle hafva största utsigt att föras till Spets- 

 bergen (såsom glasflötena från Lofodden, drifveden), kan man icke antaga en sådan för 

 kärrväxterna. Om nemligen äfven dessas frön mer än andra växters hafva utsigt att 

 föras till hafvet ^), och om de äfven kunde uthärda transporten från Skandinavien till 

 Spetsbergen, har man svårt att kunna fatta, huru de der skulle kunna komma till 

 lämpliga lokaler, hvarest de kunde gro och vidare utvecklas. Undantagsvis kunde 

 detta visserligen ske, men icke till det omfång, som motsvarar de spetsbergska kärr- 

 växternas mängd och utbredning. För dessas vidkommande blir man sålunda så godt 

 som nödsakad att antaga en invandring öfver ett forntida land. 



Såsom redan nämnts tala de arter, af hvilka kärrväxterna och strandväxterna 

 utgöras, derför, att de invandrat från Skandinavien och Novaja Semlja ^). Att en 

 landförbindelse åt detta håll är den enda, som kan i frågakomraa, ådagalägges på det 

 fullständigaste af nivåförhållandena på hafsbotten (taflan 2), enligt hvilka för en sådan 

 förbindelse endast skulle fordras en nivåförändring af högst 200 famnar, under det att 

 någon förbindelse med Grönland under den qvartära tiden icke kan ifrågasättas. 



Som bekant hafva åtskilliga forskare äfven på andra grunder antagit en forntida 

 förbindelse mellan Norge och Spetsbergen. Nordenskiöld uttalade sålunda redan i 

 planen till 1868 års Spetsbergsexj^edition den åsigten, att Beeren Eiland vore »den 

 enda återstående resten af ett vidsträckt polarland, hvilket kanske en gång sammanband 

 Skandinavien med Spetsbergen» ^). K. Pettersen ansåg sig på åtskilliga geologiska 

 grunder, hvilka här ej behöfva anföras, äfven kunna antaga *) ett forntida land, »Arktis», 

 sträckande sig från hafstocken långs Norges vestkust till Spetsbergen öfver Beeren 

 Eiland, dock genom ett sund skildt från Skandinaviens fastland. Senare ^) formulerade 

 Nordenskiöld sin åsigt ännu tydligare i följande uttalande: »Sannolikt har under 

 glacialperioden Spetsbergens vestkust bildat vestkiisten ej allenast af en större ö, utan 

 af en betydande arktisk kontinent, som söderut stod i sammanhang med Skandinavien 

 och österut med Sibiriens fasta land. Och likaledes har K. Pettersen ånyo ^) behandlat 

 frågan om »Arktis», och såsom ytterligare stöd för dess forna tillvaro äfven påpekat de 

 spetsbergska flyttfåglarnes väg öfver Beeren Eiland, hvilken han ansåg utvisa den antagna 

 kontinentens gamla kustlinie. Ännu utförligare hade denna omständighet redan förut 

 blifvit undersökt af L. Stejneger ''), som härvid kunde begagna resultaten af den norska 



') Nemligen med bäckar och rännilar frän kärr och sumpmarker till floder och med dessa till hafvet. 

 Huruvida dessa växters frön hafva förmåga att flyta i vattnet eller om de sjunka känner jag icke. 1 

 förra fallet borde årligen en stor mängd regelbundet utföras till hafvet med de stora ryska och 

 sibiriska floderna. 



^) Dä här och i det följande talas om Skandinavien och Novaja Seralja förbises derför icke, att åtskilliga 

 arter kunna hafva invandrat direkt frän arktiska Ryssland, men dä detta icke hyser någon af Spetsbergens 

 arter, som ej derjemte förekommer i ettdera af de sagda länderna, nämnas för korthetens skull endast dessa. 



•*) Th. Fries och C. Nystköm, Svenska polarexpeditionen 1868, sid. 4. Stockholm 1869. 



*) Geol. Fören. Förh. Bd 2, 1874. 



5) Geol. Fören. Förh. Bd 2, 1875, sid. 245. 



^) K. Petteesen, Arktis. (Andet bidrag), Archiv for Mathematik og Naturvidenskab 1882. 



') Noget om Fuglenes vandringer. Naturen. 1881. Haft 1 och 2 Kristiania. 



