KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 20. N:0 6. 73 



Med den stora öfverensstämmelse som mellan Novaja Semljas-Skandinaviens flora 

 är rådande, är dock å andra sidan den stora mängden med Grönland och Amerika 

 gemensamma arter på samma gång öfverraskande. Det kan icke nekas, att denna är 

 större än man på förhand skulle väntat sig. Men vid närmare eftersinnande är detta 

 helt naturligt och beroende af den arktiska florans cirkumpolära utbredning samt deraf, 

 att den delvis är äldre än istiden. En del deraf torde då hafva förefunnits någon- 

 städes i polens granskap och vid tilltagande köld drifvits dels till arktiska Amerika, 

 dels till arktiska Europa och Sibirien. Måhända sträcker sig Frans Josephs land (eller 

 har det före istiden sträckt sig) öfver polen mot Grineli land eller arktiska Amerika, 

 hvilket i hög grad skulle hafva underlättat denna vandring. Den stora mängden med 

 Grönland gemensamma arter är sålunda icke något bevis mot rigtigheten af här för- 

 fäktade åsigt om Spetsbergsflorans ursprung, vid hvilken man på grund af ofvan 

 anförda geologiska förhållanden måste stanna, äfven om Grönland hade hyst ett par 

 gemensamma arter fler än Novaja Semlja och Skandinavien. För öfrigt ingår ju i 

 Novaja Seraljas egen flora en stor mängd i Amerika förekommande arter, enligt 

 Kjellman ej mindre än omkring 86 procent af hela floran och lika många som Novaja 

 Semlja har gemensamma med Europa. Dessa arter hvilka hafva en så stor utbredning 

 såväl mot vester som mot öster torde utan vidare kunna anses såsom af preglacialt 

 ursprung och såsom tillhörande den äldsta arktiska floran. Till samma kategori höra 

 bland andra sannolikt äfven de tre arter, Alsine Rossii, Poa abbreviata och Glyceria 

 angustata, hvilka finnas på Spetsbergen och Grönland men ännu ej blifvit funna på 

 Novaja Semlja. 



Spetsbergens flora utgör sålunda en blandning af element invandrade 

 från Novaja Semlja, arktiska Ryssland och Skandinavien. 



En annan fråga är äfven, hvar kärrväxterna funnos under den tid då hafvet stod 

 högre än nu. Svaret kan härpå naturligtvis ej blifva annat än att de då måste hafva 

 funnits längre in i dalarne och på afsatser samt platåer. Då klimatet vid denna tid 

 var mildare, är det möjligt, att åtskilliga af de gamla dalbottnarne, der kärrfloran då 

 kunde hysas, nu äro betäckta af is. 



Vid denna undersökning har det tagits för gifvet, att Spetsbergens alla växter 

 hafva dit invandrat efter istiden eller mot dess slut samt att denna vandring måst 

 ske öfver land. Emellertid förtjenar väl att undersökas, om de icke redan sedan tiden 

 före istiden kunna hafva förefunnits der, samt om ingen annan transport än öfver land 

 vore möjlig. Såsom ofvan tillräckligt torde hafva visats, är det i alla händelser icke 

 antagligt, att strandväxterna och kärrväxterna skulle kunna hafva bibehållit sig på 

 Spetsbergen under istiden, men för sluttningarnes gestaltar sig frågan olika. Den beror 

 först och främst eller till hufvudsaklig del derpå, om bergen då voro totalt betäckta 

 af snö och glacierer, eller om möjligen snöfria sluttningar och ur isen uppskjutande 

 berg funnos, hvilka kunde herbergera en högre växtlighet. I och för sig är en sådan 

 förekomst af växter på ur inlandsisen uppskjutande berg ej blott tänkbar utan bevis- 

 ligen möjlig. På de grönländska omkring 17 minuter från inlandsisens rand belägna 



K. St. Vet.-Akacl. Hari(Jl. Biintl. 2». N:o 6. I V 



