76 A. G. NATHORST, SPETSBERGENS KÄRL VÄXTER. 



att denna kunnat bidraga i sin mån något, ehuru sannolikt icke mycket ^). För öfrigt får 

 jag beträffande sannolikhetsgrunderna för de olika slags transporterna hänvisa till såväl 

 v. Klinggräffs ofvan anförda arbete som till A. Blytts »Die Theorie der wechselnden 

 kontinentalen und insularen Klimate» ^). Blytt framhåller här med rätta, att Jan Mayen 

 på grund af de stora djup, som på alla sidor omgifva densamma, och hvilka ej tillåta 

 antagandet äf någon forntida landförbindelse åt ena eller andra hållet, helt säkert måste 

 hafva erhållit sin flora genom mera tillfälliga transportmedel, framförallt drifis, hvarför 

 dess flora ock är ytterligt fattig, ej räknande mera än 11 fanerogama arter. I jem- 

 förelse härmed är Beeren Eilands flora, räknande 38 kärlväxter, sålunda relativt mycket 

 rik. Till de mera tillfälliga transportmedlen må vidare fogas drifvedstammar, i hvilkas 

 sprickor Kjellman stundom iakttagit frön m. m., men då inga närmare uppgifter ora 

 dessas förekomst föreligga, vet man f. n. v. ej ens, om de iakttagna fröen nödvändigt 

 måste härröra från samma land som drifveden, eller om de först sedan stammarne 

 uppkastades på stranden dit inkommit. En tillfällig transport medelst drifved är i alla 

 händelser antaglig, men också endast en tillfällig. 



Det torde dock kunna i frågasättas huruvida ej ännu ett slags transportmedel 

 för de arktiska trakterna gifves, och med den osäkerhet, som ännu beträffande väx- 

 ternas vandringar är rådande, har jag ej velat underlåta att åtminstone framhålla 

 såsom en möjlighet, att äfven snöstormarne och yrsnö skulle kunna tjena som ett 

 dylikt. Nordenskiöld berättar om snöns förflyttning vid Vegas vinterqvarter följande. 

 »I våra väderleksanteckningar gjordes skilnad mellan snöyra (^snöfall underblåst) och 

 yrsnö (=== snöstorm utan snöfall). Snönederbörden var ej synnerligen stor, men då 

 något så ihållande blidväder icke inträffade under vintern, att snön någonsin täcktes 

 med en sammanhängande snöskorpa, förblef en betydlig del af den snö, som nedföll, 



^) I matstrupen på en vid Dunöarne i förra hälften af Juni skjuten snösparf säg jag en mängd fjolårsfrön, 

 raen tänkte ledsamt nog dä ej på att tillvarataga dem eller undersöka deras groningsförmåga. Jag har 

 emellertid på senare tid kommit till den insigten, att äfven en mängd andra djur vid växternas sprid- 

 ning inom dessa trakter torde böra tagas i beräkning. Renen, som fordom öfver hela Spetsbergen varit 

 ytterligt allmän, torde dervid i första rummet böra framhållas. Om hösten och vintern torde väl ofta 

 härdare frön oskadade passera genom hans tarmkanal, för att nu icke tala om sådana, som jerate grodd- 

 knoppar, greiifragment etc. tillfälligtvis då djuret hvilat kunna fastna i dess pels och på så sätt med- 

 föras. Vid betraktande af den ofantliga mängd renar, som fordom här fuQuits, är det troligt, att deras 

 bidrag vid fröspridningen varit temligen afsevärda. Och det kan icke förnekas, att äfven de växter, som 

 icke sätta frön, pä detta sätt kunnat blifva spridda. Ar det sannt, att renen öfver isen vandrar till 

 Spetsbergen från Kung Karls land etc, skulle den äfven kunna bidraga vid utbyte af växter mellan 

 dessa båda länder. Vidare bör den märkliga omständigheten icke förglömmas, att åtskilliga vadare om 

 våren äro växtätande. Feilden (hos Naues 1. c. vol. 2, sidd. 210, 212), har sålunda iakttagit, att 

 Tringa canutus och Calidris arenaria vid sommarens början på Grinnell land lifnära sig af knoppar af 

 Saxifraga oppositifolia, och han uttalar den förmodan, att så afven med andra arter torde vara fallet. Pä 

 Spetsbergen är Mfjärplytenu, Tringa maritima, mycket vanlig och torde derför jemte Charadius hiatioula 

 och Strepsilas möjligen tillfälligtvis bidraga till växtspridningen. Vidare finnas pä Spetsbergen trenne 

 växtätande fäglar, ripan, den kortnäbbade gåsen och prutgåseii, af hvilka isynnerhet den senare är allmän 

 och hvilkas bidrag ännu mindre få förbises. Hart has- gjort följande iakttagelser öfver födoämnena af 

 några af ofvan nämnda djur (Journal of Botany 1880, sid. 76) pä Grinnell land. Renen föredrog 

 Steilaria longipes, prutgäsen ät hufvudsakligen Ranunoulus nivalis, Eriophorum Scheuchzeri och Cera- 

 stium alpinum, riporna knoppar af pil (pä Spetsbergen har jag sett unga ripor äta blad af Dryas), 

 snösparfven frön af drabor och vallmo. 11 Dec. 1883. 



2) I Englers Bot. Jahrbiioher. Bd 2. 1881. 



