KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 20 N:0 6. 77 



så lös, att den af minsta vindpust fördes af och an. Vid storm eller stark bi-is fördes 

 snön till högre luftlager, hvilka fyldes med ett så tätt, fint snödam, att föremål på 



några få meters afstånd icke mer kunde urskiljas Men äfven vid svag vind 



och under molnfri himmel framgick en snöstorm af några få tums höjd längs marken 

 i vindens riktning, således företrädesvis från nordvest till 'sydost. Äfven den hopade 

 drifvor öfverallt, der vindskydd förefans, och begrof säkrare om ock mindre hastigt 

 än stormens yrsnö utlagda föremål och trampad stig. Den massa vatten, som i frusen 

 form föl-flyttades i denna endast några få tum höga, men oafbrutna och vindsnabba 

 ström öfver Sibiriens nordkust till sydligare trakter måste vara jemförbar med vatten- 

 massan i jordens jättefloder och spelar en tillräckligt stor roll i klimatiskt hänseende, 

 bland annat som köldförare till de nordligaste s^kogsmarkerna, för att böra af meteoro- 

 logerna beaktas» ^). 



Och i redogörelsen för isvandringen 1873 på Spetsbergens nordostland omtalas 

 likaledes den förflyttning af yrsnö, som ständigt fortgick öfver inlandsisens yta, så att 

 denna genom friktionen var alldeles afplattad och polerad. Tänkte man sig nu, att 

 växters frön, knoppar etc. komme ut i en dylik yrsnö, är det väl antagligt, att de 

 måste medfölja densamma stundom under långa sträckor, tills de inbäddades i någon 

 drifva på för vinden skyddadt ställe. Och till och med tyngre frön, som under vanliga 

 förhållanden icke föras af vinden omedelbart, torde härvid hafva ganska stor utsigt att 

 med snön eller is till underlag så att säga glida framåt. Frågan gäller hufvudsakligen 

 om det är sannolikt, att frön etc. kunna komma ut på en dylik färd, ty kölden har 

 ju för de växters frön, om hvilka det är fråga, icke något tillintetgörande inflytande. 

 Svaret härpå är naturligtvis utan direkta observationer svårt att afgifva, men osannolikt 

 synes det icke att så är fallet. Först och främst torde den första snön i de arktiska 

 trakterna ofta komma så tidigt, att ej alla växter fällt sina frön till marken. Och 

 vidare finnas en mängd växter på branta sluttningar, der ingen snö kan blifva liggande, 

 och hvilkas frön derför af vindstötar lätt kunna föras ut på snöfälten. An mera gäller 

 detta för knoppar, grenskott etc. En gång här skulle de sedan vid första yrsnö föras 

 vidare och kanske t. o. m. med snön såsom underlag kunna passera ej obetydliga höjd- 

 sträckningar. Man kunde t. o. m. ifrågasätta, om ej en transport öfver ett fruset haf 

 under sådana förhållanden vore möjlig. Måhända kunde t. o. m. den ofvan omtalade 

 egendomligheten hos så många spetsbergska växters förekomssätt — nemligen att de 

 finnas på en helt liten fläck, men icke på liknande ställen i grannskapet — stå i sam- 

 band med en spridning på detta sätt. Och vore den möjlig, skulle kanske t. o. m. 

 den ai'ktiska florans i det hela så stora enformighet kunna till en viss grad vara 

 beroende deraf. Ja, man skulle t. o. m. kunna blifva benägen att tillämpa detta för 

 de temperade länder, inom hvilka snöfall regelbundet äger rum. Beaktansvärdt är 

 härvid, att många växter just pä snön fälla sina frön. Med ofvan uttalade antagande 

 skulle ett dylikt förhållande vara i hög grad fördelaktigt för dessa växters spridning. 

 Allt detta är en blott h,ypotes, det är sannt, dock har jag ej velat underlåta att fram- 



') NoEUENSKiÖLD, Rapporter till Oscar Dickson sid. 72. Vega exped. vetenskapliga iakttagelser, Bd 1. 

 Stockholm 1882. 



