10 CA. M. LINDMAN, OM POSTFLOEATIONEN. 



Säger derom:') »helt naturligt är, att det bör vara sä anordnadt, att fröna under sin 

 utveckling pA ett eller annat sätt skyddas från att i förtid förstöras. Redan Linné 

 yttrar härom: 'frukten, så länge han ännu är omogen, döljes i möjligaste måttan'. 

 Säkerligen äro härutinnan intressanta iakttagelser att förvänta, dä uppmärksamheten 

 blifvit hität mera riktad, än hittills varit förhällandet.» 



Ett allbekant förhållande hos en del växter, hvilkas blommor sätta frukt, är den 

 förändrade riktningen af blomskaftet. Emedan jag i det följande ej sällan kommer 

 att omnämna denna sak såsom hörande till postflorationen i vidsträcktaste bemärkelse, 

 måste jag här anmärka några af de undersökningar, som författarne gjort ufver samma 

 ämne. Dessa undersökningar äro dock företagna af fysiologer, som hufvudsakligen haft 

 för ögonen grenars och axlars rent fysiska förhållande under inflytande af heliotropism, 

 geotropism, ljus o. s. v. Dutrochet (1837), Sachs (1865, 1879 etc), Frank (1868, 1870), 

 DE Vries (1872 etc.), Wiesner (1882) m. fl. anföra talrika fakta på detta område. Så- 

 lunda påpekar t. ex. Wiesner, ^) att befruktade blommor ofta vända sig bort från ljuset, 

 hvilket t. ex. hos Campanula har sin grund i belastningen, hos andra åter i negativ 

 heliotropism, t. ex. Helianthemum; hos Epilobium roseum har fruktämnet öfvertagit 

 blomskaftets rol och är till slut negativt geotropiskt. — Något senare har Vöchting 

 i samma afseenden experimenterat med blomskaftet hos flere växter. ^) Han söker till 

 och med utröna, hvad ändamålet är med dess successivt olika ställningar, och har der- 

 under för några växter, särskildt Papaver och Geraniura, ovederläggligt ådagalagt det 

 intressanta förhållandet, att fruktämnet beherskar blommans och blomskaftets rörelse, 

 ja, att en enda oskadad karpell af Geranium har samma betydelse som hela blomman, 

 under det fruktämnenas förstöring upphäfver den normala gången af blomskaftets 

 rörelse. Men Vöchting förringar sjelf sin upptäckt, ty han gör ett långt hopp och 

 uppställer antagandet, att blomskaftets beroende af fruktämnet och de deraf föranledda 

 riktningarne tjena att reglera fröämnenas läge och riktning inuti ovariet, och då han 

 funnit, att dessas utveckling till fullt normala frön alls icke står under inflytande af 

 den riktning, upp- eller nedvänd, man tvingar dem att antaga under blomningen och 

 befruktningen; så förblir den frågan oafgjord, om fruktämnet har något att göra med 

 axelns rörelser, ehuru han förut genom sina experiment funnit detta faktiskt vara 

 fallet. *) Likaså beskrifver samme författare mycket noga stjelkens rörelser hos Tussilago 

 Farfara L. Efter blomningen är detta korgskaft »positivt geotropiskt», men reser sig 

 åter upp vid fruktmognaden — emedan de mognande frukterna lossna från fästet och 

 emedan tyngdkraften, som förut haft just dem till angreppspunkt, nu ej längre verkar (!). 

 Och under detta antagande anser sig V. också kunna förklara, att äfven hos Tussilago 

 axelns förhållande bestämmes af blommorna, så att stängeln reser sig så fort blom- 

 korgen borttages. — Korteligen, de nämnde författarne hafva uppvisat åtskilliga kraftei% 

 som förändra blommans och blomskaftets ställning; men de hafva ej besvarat frågan: 

 hvilken är den inre grund, som sätter dessa krafter i rörelse? De hafva ej gifvit oss 



') Th. M. Fries, Om växternas spridning, uti Ur vår tids forskning, 25, 1880, sid. 8. 



') .J. Wiesner, Uie beliotropischen Ersclieinungeu im Pflanzenreiclie, II, uti De.nkseliriften der kaiserl. 



Ak. d. Wiss., Bd 43, Wien, 1882 (sid. 62, följ.). 

 ■*) IL Vöchting, Dio Beweo-iingon der Bliitlion iind Friiclite, Bonn 1882. 

 *) Anf. st., sid. 112—120.'" 



