KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAK. BAND. 21. N:0 4. 11 



något stöd för sannolikheten af att frukten under sin utbildning bchöfver och efter- 

 sträfvar skydd mot yttre inflytelser. 



Mera påtaglig är denna sträfvan hos de växter, som visa s. k. geoearpi eller det 

 förhållande, att fruktanlaget föres ned i jorden för att der mogna. Redan länge har detta 

 varit observeradt. Trevikanus^) uppräknar bland andra Arachis, Trifolium subterraneum, 

 Linaria Cymbalaria, Cyclamen (hvars långa stängel hoprullas i spiral genom olikforniig 

 förlängning) och Geococcus (en Crucifer, hvars oskaftade blommor nästan blomma in- 

 vid marken, men vid fruktmognaden få långa skaft, genom hvilkas krökning skidan 

 intränger ett tum djupt i jorden). Geocarpien gifver oss en vink om rätta betydelsen 

 af de nyssnämnda rörelserna hos blomskaften äfven hos andra växter: vi igenkänna i 

 dem motsvarande företeelser, som dock äro mindre genomförda och mindre ensidiga, 

 ehuru de ej derför behöfva vara mindre effektiva. 



Jag öfvergår nu till en detaljerad framställning af postflorationens förlopp hos 

 ett antal fanerogamer, för att sedan sammanfatta det funna till allmänna slutsatser. 

 Vid dessa undersökningar skall den öfverblommade och befruktade blommans gestalt 

 och byggnad betraktas med ständig hänsyn till det späda fruktanlaget. Då hyllet är 

 blommans ansenligaste del, måste postflorationen hos detsamma framförallt taga vår 

 uppmärksamhet i anspråk. Emedan öfverbloraningen från rent morfologisk synpunkt 

 hittills så föga uppmärksammats, anser jag det icke olämpligt att i det följande an- 

 föra äfven sådana iakttagelser, som icke direkt sammanhänga med postflorationens be- 

 tydelse; de skola tjena till att fullständiga bilden af den befruktade blomman. Och nui- 

 hända skola många detaljer, som vi nu anse oväsentliga, förr eller senare befinnas ega 

 någon viss bestämmelse. 



För tydlighetens skull bör jag angifva, hvilken betydelse jag fäster vid de van- 

 ligaste termer, som i det följande användas. 



Bloiiuiian (flos): sammanfattningen af hylle och befruktningsdelar. Afven under 

 första fruktbildningstiden, således mången gång efter det att hyllet förlorats eller 

 förvandlats, måste benämningen »blomma» bibehållas, livarför man kan tala om blomman 

 under och blomman efter blomningen, likaväl som blomman /öre blomningen eller blom- 

 knoppen (alabastrum). ") Såsom blomdelar måste vi ofta betrakta äfven de närmaste 

 stam- och bladorganen, blomskaft, högblad o. s. v. 



Blomningen (florescentia, anthesis): de särskilda blomdelai'nes utveckling ifrån 

 knoppstadiets slut till frömjölels aflägsnande och fröämnenas befruktning. I allmänhet 

 måste dock i en blomma, som »blommar", ej endast hylleblad, utan äfven ståndare 

 eller pistiller vara utvecklade. 



Of ver blomning en eller postflorationen: blommans, i främsta rummet hyllets för- 

 hållande efter slutad blomning. Vi fatta således detta begrepp vidsträcktare än Glos, 

 hvilken dermed hufvudsakligen afsåg kronbladen. Under detta stadium kan blomman 

 bäst kallas efterhlomma eller metanthemium. '). 



') L. C. Treviranus, Amphicarpic uud Geocaipio, uti Bot. Zeit., 1863, sid. 14.5. 



-) Då i det följande afses sjelfva blomningsstadiet, anför jajr vanligen »bloniniau i samnianhaiig mod eller 



motsättning till uefterblomraa"; meningen är väl i alla fall tydlig. 

 •') Hlezä, efter, uttryekande eu förändring, och avd-éfiiov, blomma. 



