KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 21. N:o 4. 13 



På samma sätt förhålla sig V. ofjicinalis L., Beccahunga L., seriyyllifolia L. och 

 arvensis L. 



V. spicata L. Afviker något från föregående. Kronan har neraligen längre och 

 tydligare pip, och denne är på midten bukigt vidgad, således vidare än vid sin bas, 

 der han sitter fastad under fruktämnet. Foderbladen äro i förhållande till blommans 

 öfriga delar betydligt smärre än hos de förutnämnda arterna. Frukten är en klotrund 

 kapsel. — På grund häraf sluter sig fodret icke synnerligen hårdt och blir ej tydligt 

 hoptryckt frän sidorna, beroende på fruktanlagets form. Men då kronan har temligen 

 lång, tunnformad pip, qvarsitter hon ganska ofta, vissnad, under fruktens utbildning. 

 Genom denna skyddsapparat ersattes sålunda fodrets ofullkomlighet. Och härtill kommer 

 blommornas anordning. De sitta i en tät, axlik samling, men utveckla sig skenbart 

 utan någon viss ordning, så att genom hela det s. k. axet knoppar, blommor och 

 efterblommor äro blandade om hvarandra. Detta förhållande är icke ovanligt, såsom 

 tilUiörande alla tätblominiga knippen, (se nedan Viscaria, Lythrum m. fl.): de blom- 

 mande, utbredda kronorna dölja och täcka eller åtminstone undanskymma med sin 

 lysande färg de anspråkslösa efterblommorna. 



V. aijrestis L. Liknar i hufvudsak V. Chamaidrys. Dock blir fodret ej blott 

 hoptryckt från sidorna, utan äfven sammandraget fram- och bakifrån, så att de 2 

 bakre flikarne skjutas fram mellan de 2 främre. Detta beror antagligen på en egen- 

 domlig tillväxt vid fodrets bas. Hvarje foderflik har nemligen under blomningen å 

 basens yttersida en svulst, som vid fodrets slutning, tafl. I, iig. 2, är betydligt förstorad. 

 Fodret växer under hela fruktmognaden till dubbla storleken. 



Redan vid betraktandet af denna postHoratious enkla förlopp kan det ej undgå 

 oss, att sjelfva blomningen på visst sätt blott är ett tillfälligt och öfvergående för- 

 hållande, utan annan bestämmelse än att vara medel för andra och vigtigare akter 

 i växtens lif. Den måste derför någon gång delvis betjena sig af så att säga 

 länta redskap, som, då blomningen blir öfverflödig, återgå till sin förra, hufvud- 

 sakliga uppgift. Samma tanke ligger i C. A. Agardiis ord: »Blomningen utgör en 

 högre lifsverksamhet, som på eu bestämd tid utvecklar sig, till dess befruktningen, 

 som endast kan ske under ett sådant ovanligt tillstånd, åter nedstämmer den till det 

 vanliga tillståndet. Den liknar en sjukdom i den afledda lifsverksamheten». Likaså 

 säger A. P. de Candolle: »Om också blomningen är i allmänhetens ögon den mest 

 påfallande företeelsen i växtens lif, så är den dock i och för sig ingen förrättning, utan 

 förbereder blott en kommande akt, hvilken vi, att döma efter förberedelserna, måste 

 anse ytterst vigtig». En enkel illustration dertill lemnar oss fodret hos Veronica 

 agrestis. Det är först i knoppen något plattadt, i det de 2 bakre, smärre foderflikarne 

 ligga emot hvarandra inom de 2 främre, större: ett skyddsmedel för blomknoppen. 

 Under blomningen äro alla 4 flikarne rätt utstående, och fodret är lika utbredt som 

 den platta kronan. Under postflorationen slutligen stå foderflikarne alldeles som i 

 knoppen: ett skyddsmedel för andra gången, nemligen för fruktanlaget. Såsom nyss 

 nämndes, böra vi antaga, att foderflikarne genom en successivt olika tillväxt erhålla 

 dessa hvarandra aflösande lägen, helst som de beständigt äro stadda i tillväxande. 

 Dock ser det i många likartade fall ut, som om det ursprungliga och sedan i post- 



