KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 21. NM) 4. 23 



smalnad, at foderflikarne sluta tillhopa och hinnan dem emellan börjar lägga sig i veck, 

 såsom fallet blir efter kronans fällning, tati. I, fig. 18, c. 



Phlox paniculata L. Kronbräm platt med breda flikar, tafl. I, fig. 18, a. Vid 

 blomningens slut sammanvikas dessa bakåt med kanterna, hvarvid alltid den kant, som 

 varit täckande i knoppen, nu rullar sig utanpå den andre. Flikarne blifva sålunda 

 mycket smala, fig. 18, b, och derjemte böja de sig allt mera bakåt. Detta är ett medial 

 att göra blomman mindre bemärkt än de talrika andra, som å samma stånd ännu äro 

 i sitt flor och som vid insektbesöken behöfva vara fria från konkurrens med de 

 redan öfverblommade. Kronan vissnar hos denna art innan hon affaller. Vid detta 

 tillfälle är ännu utrymmet stort mellan det lilla fruktämnet och kronpipens bas, så att 

 det ej synes vara genom det förras utvidgning, som kronan aflyftes, hvilket eljest är 

 ganska vanligt bland Garaopetalerna. 



P. Drummondi Hook. Kronan har mycket bredare flikar än föregående art, tafl. I, 

 fig. 19, a. De kunna derför ej sammanrulla sig så starkt bakåt, som hos den, enär 

 de hindra hvarandra med kanterna, hvadaii endast don ena (yttersta) kanten på hvarje 

 flik bortvikcs. Kronan visar sig i alla fall dcrigenom stympad och oansenlig, fig. Ii), b. 

 Vanligen affaller hon Iiär alldeles oförvissnad. 



Cobiva sciindeus Cav. 



Rikligt blommande högt öfver marken ])å spalier under bar himmel visade denna 

 växt ett egendomligt sätt att dölja sin efterl)lomTna. De mer än qvarterslånga blom- 

 skaften, tafl. IT, lig. 25, a, stå raka ut från spalieren i snedt ujjprät ställning; endast 

 sjelfva blomman lutar något. Efterblomman drager sig in mot växtens täta, yppiga 

 löfverk derigenom, att blomskaftets öfre tredjedel krökes S-forraigt, fig. 25, b. Det 

 torde vara svårt att hänföra denna krökning till de vanliga rörelserna i följd af 

 geotropism, heliotropism o. s. v., ty i sjelfva spetsen lutar skaftet föga mer än under 

 blomningen och mot basen står det fortfarande U[)prätt. Krökningen måste rätt och 

 slätt hafva uppkommit af nödvändigheten att blomman dragés tillbaka från den fram- 

 stående plats, der blomningen egt rum — ett nutationsfenomen af inre orsaker. 



Redan innan blomskaftet krökes, affaller den väldiga kronan. Hon kan efter 

 fällningen ligga frisk och oförvandlad ett helt dygn, och den förändring hon först 

 undergår består deruti, att flet utböjda brämet rätar upp sig, hvarvid de 2 bakre 

 flikarne röra sig starkast och till och med höja sig in öfver svalget, flg. 25, c. Dcrpå 

 följer pipens hopdragning genom talrika långsgående veck. Efterblommans foder är 

 slutet, fig. 25, b. — Anmärkningsvärd är fruktämnets plats äfven under blomningen. 

 Kerner har beskrifvit den skyddsapparat af en från ståndarbaserna utgående lång, tät 

 ull, som nästan fullständigt döljer nedgången till den i ofantlig rikedom afsöndrade 

 honungen. Denna tjocka ullkrans är emellertid stäld så högt upp ofvanför denna 

 honungssjö, att den .står alldeles midtför spetsen af fruktämnet. Oaktadt kronans vidd, 

 är fruktämnet sålunda doldt i den lilla mörka, af honung delvis uppfylda kammaren. ^) 



') Se Kerner, Die Schutzmittcl der BliiUien etc, Taf. III, lig. 85. 



