32 c. A. M. LINDMAN, OM l'(),STFI-0HATIONEN. 



som genoin de kring karpellsamlingen tätt anslutande ståndarne (som utvecklas i ord- 

 ning inifrån utåt) äro karpellerna alldeles dolda, och det ställe, som besökes för sin 

 honungsafsöndring är de korta, skaftade, ståndarlika glandier, som sitta ytterst i ståndar- 

 samlingen. Sannolikt är blomman (liksom t. ex. Geum rivale) något proterogyn, ehuru 

 P. 'pratensis Mill. uppgifves för att vara homogam (Sprengel, Axell). De röda märkena 

 blifva liksom kalkbladen blekare under ståndarsamlingens utveckling. De bleknade 

 bladen böja kanterna inåt, ett stadium, dä de synas smalare och gifva ett sämre skydd 

 än förut; likväl sluta de sig snart nära tillsamman, ehuru detta ej synes ske förr än 

 ståndarne, som bäst borde hafva behöft ett fortsatt pollenskydd, hafva vissnat. Nu 

 blir alltså blomman smalt äggformig eller spolformig och blekgrå, livarigenom hon 

 föga eller icke afsticker mot de på våren gråaktiga backar, som äro artens växeplatser. 

 Kalkbladen affalla fullständigt först då de divergerande fruktspröten börjat tränga dem 

 isär. Vid denna tid håller blomskaftet på att räta ut sig för att slutligen i och för 

 fruktspridningen stå alldeles upprätt. 



Aqiiilegia L. 



Innanför ståndarne sitter en krans af långa, smala, hvita fjäll, de s. k. stami- 

 nodierna, hvilka vanligen äro dubbelt så många som karpellerna. Foder- och kron- 

 blad fällas på en gång, oförvandlade, och snart äfven ståndarne. Då sitta staminodierna 

 qvar en tid bortåt, till utseendet ej olika det kring fruktanlagen slutna fodret hos 

 Eranthis. Karpellerna äro tätt och fint ludna; pl. II, fig. 40. 



Clematis L. 



De arter, h vilkas blommor hänga nedåt, uträta skaften uppåt efter befrukt- 

 ningen. Enligt Glos: »postfloratio patula, hyllet öppnar sig ännu mera». 



C. montann Buchan. Innan kalkbladen fällas, förändras skifvans utseende. Hon 

 har 3 starka nerver, mellan hvilka smänerver nästan saknas, under det sådana, nätlikt 

 förgrenade, uppfylla skifvans breda kanter. Dessa nervrika sidodelar äro bredast mot 

 spetsen och hela kalkbladet är d erfor omvändt triangulärt. Det är dessa öronlika 

 sidostycken, som inrulla sig åt baksidan (hvilken är vänd uppåt), innan bladet affaller, 

 pl. II, fig. 41. 



C. indchella Pers. Vänder sin blomma uppåt mycket förr än föregående. Kalk- 

 bladen äro här smalare och ej mot spetsen utbredda. Efter blomningen inrullas deras 

 kanter åt öfre, ej åt undre eller bakre sidan. 



Begge typerna afse att minska blommans ytutbredning (hon besökes rikligt af 

 pollensamlare, enligt H. Muller). Fruktanlagens direkta skydd torde vara att söka i 

 deras silkesludenhet. Enligt Marlotii ') innehåller fruktskalet ett lager långsträckta 

 sklerenkymceller då karpellen mognat. 



Ranuneuliis L. 



R. ncris L., rej)C7is L., polyanthemos L. Hyllet flyktigt. Sedan alla ståndarne 

 tömts och böjt sig utåt, affalla de likaledes alltmer utspäiTade foder- och kronbladen 



1) Anf. st., sid. 245. 



I 



