46 c. A. M. HNUMAN, OM POSTFLOKATIONEN. 



Pliascolus multillorus W. 



Efterblomnuui blir i IiOg grad funiiiiiökud gL-iiom sugli^l.s tillplattnirig från si- 

 tloriia och viugariics liopriillrjiiig. Nedgången till fruklämnet, soni är ailkesludet, 

 stånges blott aF den kring stiftet u|»i)i'ullade, snäckliku kölen. 



Bicornes. 



Erica Tourn. 



Den qvarsittande kronan är ett generiskt kännemärke för Erica. Arterna likna 

 hvarandra mycket genom obetydligt foder och klocklik krona, som har trång myn- 

 ninc Deremot märkes någon vexlinij hos den öfverblommade kronan. 



Hos flere arter, som hafva liten krona med kort, tunnformad pip, förvissuar och 

 urblekes hon utan att ändra form och ställning; ofta qvarsitter hon torr ända till 

 nästa blomstringsperiod. T. ex. E. stricta Andk., lurtiflora Curt., urceolaris Berg. 

 (så förhåller sig dock äfven E. tuhiflora L., med stora blonnnor, lång, smal pip och 

 utbredt bräm). Stundom, t. ex. E. stricta, äro blommorna lutande, men blifva upp- 

 räta, då kronan börjar vissna. 



Andra, med mycket kort och vid, djupare klufven krona, hopsluta dennas flikar. 

 T. ex. E. vagans L., scoparia L. 



Hos andra, särskildt flere med mycket lång, spolformig pip och korta, svagt ut- 

 böjda brämflikar, sluta sig dettas små flikar till ett tak öfver svalget. T. ex. E. 

 Boivieana Lödd. 



Några arter slutligen med längre, utstående brämflikar, tillsluta sin krona där- 

 igenom, att dessa ställa sig uppräta och invika kanterna. 



Hos alla uppspringer kapseln inom den qvarsittande kronan. Erica omnämnes 

 stundom i läroböcker etc. som exempel på »flos marcescens». 



Azalea indica Hört. 

 Kronan affaller oförvissnud och är ännu en dag derefter nästan frisk. Ståndarne 

 medfölja, men lösgöra sig snart. Fodret sluter sig, hvarje blad dock med tillbaka- 

 vikna kanter. 



Plaiitäiffine*. 



'&■■ 



Plantago lanceolata L. Dä blomningen är slut och blott några vissna märken 

 qvarsitta, ser man axet helt och hållet kringklädt af de hinnaktiga kronflikarue, som 

 äro platt utbredda och på hvarjehanda sätt täcka de närmaste blommorna, enär axet 

 här är mycket tätt; tall. IV, fig. 76, a. De tätt hopträngda metridierna äro sålunda 

 dolda af snart sagdt ett sammanhängande fjällpansar (jfr ofvan Sanguisorba). Men då 

 de börja svälla, fig. 7(5, b, tränga de hvarandra utåt och deras spetsar aflägsnas från 

 hvarandra. Det blir dä rum för kronflikarne, se fig. 76, att böja sig starkare bakåt 

 in mot axfästet, och de lägga sig kring den mognande kapselns sidor. Här, liksom 



