48 o. A. M. LINDMAN, OM POSTFLOIJATIONEN. 



Alisiiiaceje. 



Alisma Plantago L. 



Kronbladen ellei- de 3 inre kalkbladen äro dubbelt sä länga som foderbladen och 

 stä rakt ut. Blomman varar ej en dag. Redan några timmar efter middag en lugn 

 och varm högsommardag äro alla kronblad i spetsen inrullade och pulpösa. Inrull- 

 ningen fortgår frän spetsen, men kring en krokig axel, tafl. IV, fig. 78, a, parallel med 

 den rundade bladkanten, och fortfar tills skifvan ligger härdt hoprullad i vinkeln mellan 

 sin klo och pistillerna, fig. 78, b. Redan kl. 5 — 6 e. m. kunna alla blommorna vara 

 färdiga härmed. Hela kronbladet utom klon är då också förvandladt, pulpöst, mjukt, 

 plastiskt; dagen efter sitta de torra och hinnaktiga kring fruktanlagen. Denna slut- 

 ning gör efterblomman obemärkt, och de känsliga kronbladen afbryta utan vidare om- 

 ständigheter blomningen och inrulla sig öfver ståndarne, äfven om dessas pollen ej 

 afheratats. Äfven de utstående foderbladen, fig. 78, a, blifva något uppräta, b, ehuru 

 de snart åter trängas ut af de på bredden starkt växande frukterna. Hos Sngittaria L. 

 äro foderbladen så breda, att de kunna innesluta fruktanlagen. 



Commelyiiaceae. 



Commelyiia coelestis Willd. 



Blommornas anordning är i hög grad lämpad att bereda efterblomman sk5'dd. 

 Blomsamlingen ömsintes af ett hölster, som består af två platt mot hvarandra lagda hälfter 

 liksom en portfölj. Blomställningen ä,r en svickel, inrullad åt samma håll, som hölstret 

 lutar mot, tafl. IV, fig. 79, a, «. En enda blomma i sender är utslagen och varar ej 

 en dag. Vid samma tid, som nämnts för Alisma, sluter hon sig; de 3 mycket stora, 

 djupblå kronbladen blifva blåsvarta, starkt inrullade och mycket slemmiga och afsöndra 

 en riklig vätska, hvari de bada. På samma gång böjer sig skaftet tillbaka åt motsatt 

 riktning mot knopplägets. Derigenom blir hvarje efterblomma i sin ordning förfij-ttad 

 öfver på andra sidan af hufvudaxeln under det ständigt nya utvecklas från motsatta 

 sidan. Genom denna anordning står hvarje utslagen blomma just under blomningen 

 högst i samlingen och höjer sig på rakt skaft upp ur hölstret, utbredande sig öfver 

 och nästan döljande detta, fig. 79, a. Knopparne deremot och efterblommorna äro å 

 ömse sidor derom instuckna inom hölstret. Men det skydd, hölstret ger, ökas genom 

 dess egendomliga förflyttning under blomställningens successiva utveckling. Då ännu alla 

 blommor äro knoppar, är det med spetsen riktadt nedåt. Men allt eftersom efterblommor 

 förfogat sig till det gemensamma blomskaftets motsatta sida, reser sig hölstret, så att 

 en större del deraf kommer att befinna sig på denna sida, fig. 79, b, (i, der .ständigt 

 nykomna fruktanlag öka samlingen, under det knop])arnes antal aftager. Slutligen, då 

 hela blomsamlingen öfverblommat, vetter hölstrets spets snedt uppåt, fig. 79, b, och 

 dess botten ligger omedelbart intill det gemensamma fruktskaftet, som nu bär alla 

 biaxlarne på sin öfre sida. 



Då kronbladen förvandlats, föras de alla öfver åt den sida af blomman, som efter 

 skaftets nedböjning vetter uppåt, och inhöljas här af de 2 bredaste, något frånstående 



