50 c. A. M. LINDMAN, OM POSTFLORATIONEN. 



de sträcka sig här, tafl. IV, fig. 82, a, frän pipröret upp till iriskärningarne mellan 

 kalkllikarne (alltså äfven här omvexlande med de 5 ståndarne). Dessa ränder kunna 

 derför jeinföras mod f) hårdt tilltr3'ckta foderflikar, och de göra efter blomningen samma 

 tjenst som sådana, ty det är genom deras kraftiga inrullning som brämet slutes med 

 oregelbunden veckning, under det endast de långa flikspetsarne, rosettlikt hopvridna, 

 räcka ut ur deras hårda famntag, fig. 82, b. På detta sätt blir efterblomraan lika obe- 

 märkt som knoppen, ehuru hennes bladläge är olikt knoppläget (detta är vridet med 

 brämfiikarnes midtlinie inviken, fig. 82, a, hvarför i knoppen de 5 fastare ränderna 

 ligga ytterst, men raka, ej inrullade). — Den ofantligt långa pipen (125 ram.) slaknar 

 så småningom och böjer sig nedåt, men affaller slutligen efter att med en led hafva 

 afbrutits straxt ofvanför det rundadt utvidgade, örtartade basalstycket, hvilket såsom 

 en flasklik torus omger fruktämnet. Detta qvarsittande stycke är sålunda ett tjock- 

 väggigt, i spetsen slutet förvaringsrum, som sjelf har stor likhet med ett fruktämne 

 och under fruktens utveckling förstoras, mångfaldigande sin ursprungliga rymd. 



Det fins få växter, hvilkas fruktämne är så utomordentligt väl skyddadt som 

 dennas. Först äro blommorna samlade i hufvudlika gyttringar inom stora blad; vidare 

 har hvarje blomma ett svepe, som fullkomligt liknar ett sambladigt, regelbundet 5- 

 klufvet foder, fig. 82, c, och slutligen tillkommer den urhälkade, i spetsen slutna 

 blombottnen. ') 



ElaeagneaB. 



Eliieagnus L. 



Då ståndare och märke skrumpna, äro de förut horizontala kalkflikarne nästan 

 uppräta, tafl. IV, fig. 83, a. Snarl sluta de tätt tillsamman med kanterna, fig. 83, b, 

 hvarvid ofta början göres med en af dem, som då vikes in, hvarvid allaredan brämets 

 gula färg döljes. Kalkens nedersta del, en bägarlik torus, som noga passar till frukt- 

 ä,mnet, fig. 83, a, blir derefter betydligt differentierad: den tillväxer med fruktanlaget, 

 dess konsistens blir som bekant lik pericarpiet hos en stenfrukt, och dessutom beklädes 

 ytan af täta silfvergrå fjäll. I dess spets qvarsitter kalken nästan till fruktmognaden, 

 fig. 83, b. 



Ribesiaceae. 



Ribes L. 



Företer en fullkomlig motsvarighet till Elajagnus, oafsedt att små kronblad 

 finnas inom det färgade fodret och att dettas fem blad i efterblomman täcka hvar- 

 andra. Hos B. nureum Pursii. uppmärksammade redan Konrad Sprengel den till 

 mörkrödt förändrade färgen hos kronbladen, hvilken skulle tjena till att för insekterna 

 skilja befruktade blommor från obefruktade. Afven H. Muller finner, att förändringen 

 inträder först efter blomningens och honungsafsöndringens slut, och är angående dess 



') Hos Mirabilis longiflora finna vi sålunda samtidigt flere exempel pA att ett organ på grund af sin funk- 

 tion efterliiirmar ett annats form. Kalkens bräm liknar ett kronbr<äm med 5 dermed hopvuxna foder- 

 flikar. Blombottnen iir till utseende ocli tillviixtsätt i hög grad lik ett fröhus. Svepebladen slutligen 

 likna fullkomligt ett sambladigt foder (t. ex. af Nolana) omkring detta »fröhus». 



