KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 21. N:0 4. 57 



äfven dessa arter utmärkas af strålblommor, som efter korgens blomning snäcklikt rullas 

 bakåt ända intill holkfjällen. — Äter andra hafva cylindrisk holk. Hos Tagetes L. äro 

 alla dess fjäll sammanvuxna till en enkel skål; djupt nere i dennes bas sitta frukt- 

 ämnena, och kronornas piprör äro mycket långa; slutligen resa sig strålblommorna 

 upp och inrulla sina kanter (analogien med Dianthus är fullständig). Hos Coreopsis L. 

 äro holkfjällen blott vid basen uppräta, men för öfrigt utstående; i öfverblommade 

 korgar sluta de sig så, att blott öfre hälften blir utböjd, och då slutligen de stora 

 strålblommorna, som äro för tunna och mjuka att visa någon bestämd formförändring, 

 hos detta slägte affallit, äro holkfjällen helt och hållet uppräta och nå lika högt som 

 de vissnade diskblommorna. Senecio L. har den smalaste holken, t. ex. S. vulqaris L., 

 men äfven denne utvisar till sist någon hopdragning i spetsen; här finna vi åter holk- 

 fjällen vid fruktmognaden vidt utspärrade. Det är särskildt hos S. vulgaris som jag 

 stundom sett holkens bas genombiten och alla fruktanlag förtärda samt den qvar- 

 sittande samlingen blomkronor sålunda underminerad, ett bevis för nödvändigheten 

 att den unga frukten såsom en begärlig del af blomman skyddas för "objudna gäster». 

 Ageratum L. har bredt cylindrisk holk. Men då intet pappus utvecklas utan endast 

 ett stjernformigt foder, så qvarsitta blomkronorna till fruktmognaden; då denne in- 

 träder, äro samtliga skalfrukterna i en massa lösgjorda, ehuru holken ännu är oför- 

 ändrad, men de tömda och vissnade holkarne ega utspärrade fjäll, en förändring, som 

 alltså åtföljer frukternas fulla färdigbildning. 



Tussilago Farfara L. må särskildt omnämnas för den egendomligheten, att korg- 

 skaftet efter den korta blomningen och korgens slutning böjer sig nedåt, betj^dligt 

 tillväxer i längd och ofta bildar en vid båge med korgen stödjande mot jorden (hos 

 högväxta, sena exemplar lutar blott stjelkens topp). Hos alla sålunda lutande korgar 

 är basen betydligt förtjockad, under det de korgar, som någongång träffas uppräta, 

 innehålla endast abortierade fruktämnen. Det är ofvan nämndt, att VöChting genom 

 experiment funnit, att blomkorgens närvaro är vilkoret för stjelkens lutning, äfvensom 

 huru han sökt förklara detta underliga förhållande. Men ändamålet med lutningen 

 kan ej vara annat, än att göra blomsamlingen under frukternas utbildningstid obe- 

 märkt samt på den öppna växeplatsen skydda dessa för väder och vind, för torka och 

 nattfrost, ofta också för skakning, som deremot blir välkommen då frukterna skola 

 spridas, ty då rätar stjelken åter upp sig. Måhända är också det lutande läget en hvila 

 för växten, då ingen särskild kraft tnges i anspråk för tyngdkraftens öfvervinnande. 



Äfven hos 2\iraxacum officinale Web. visar korgskaftet rörelse. Stänglarne stå 

 alldeles uppräta blott nnder den tid korgens utslående fortskrider och då ännu några 

 af de centrala blommorna äro outslagna. Men då börjar korgens sänkning, i det stängeln 

 vid sin bas höjer sig nedåt, ehuru sjelfva spetsen fortfarande förblir uppåtriktad. 

 Stängeln är alltså utdraget c/3-formig och dess midtstycke mer eller mindre vågrätt; 

 korgen förblir uppåtvänd, men står mycket lägre än förut. Slutligen, då pappus börjar 

 visa sig ofvanför de slutna holkfjällen, är stängeln, nästan så styf som en stålfjäder, 

 tryckt intill jorden. Dess förut ljusgröna färg är nu röd. Detta allt gäller dock ej 

 den mycket högväxta och spensliga skuggformen bland högt gräs. 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Bd. 21. N.o 4. ö 



