58 o. A. M. LINDMAN, OM T'(),STFLORATIONEN. 



Tus.Hilago erbjuder sainmfi exempel på holkens beroende af tVukteiis utveckling;; 

 son) Tariixacuin, Senecio, ni. fl., i det den slutna holken vid fruktmognaden åter ut- 

 bredes; och då hår detta förlopp med lätthet kan följas, få vi den frågan besvarad, 

 om det är sjelfva holkfjällens rörelse, som föranleder korgens öppnande. I en korg, 

 som shitit sig, är fästet konkavt, och under detta fins i stjelkspetsen ett stort hålrum. 

 Dä holkfjällen åter slagits tillbaka, är fästet kullrigt, liksom om en framstjelpning egt 

 rum, hvaraf samtidigt skulle kunna förorsakas omstjelpningen utåt och nedåt af fjällen 

 i dess rand. Att fästet ej blifvit kullrigt genom sin egen förtjockning, är klart deraf, 

 att det ännu liksom förut utgör ett tunnt golf ofvanför stjelkspetsens hålighet; af 

 samma orsak framgår, att det ej kan genom sin egen rörelsekraft framstjelpas. Ett 

 vertikalsnitt genom en öppnad korg visar, att detta sker genom en stark krökning 

 utåt af den ihåliga stjelkens väggar straxt nedanför holkfjällens fäste, tafl. IV, fig. 

 93, b. Här fins nemligen, fig. 93, a, ett tjockare parti, och detta består till sin yttre 

 del af ett mäktigt, fierskiktadt palissadparenkym, hvilket är sammansatt af tätt hop- 

 fogade celler och mycket hygroskopiskt. Vid uttorkning sammandrages det häftigt, 

 och deraf förorsakas den nämnda utåtkrökningen, ty hela den underliggande väfnaden 

 är blott ett tunnt lager svampparenkym. — Den motsvarande anordningen hos Taraxa- 

 cuni består deruti, att hvarje fjäll i den flerradiga holken nedlöper med sin bas i ett 

 palissadparenkym af samma utseende och egenskap, som nyss beskrifvits, och denna 

 väfnad bekläder således äfven här hela holkens utsida, tafl. IV, fig. 94. Om en ännu 

 oöppnad, halfmogen korg införes i ett varmt rum, öppnar han sig inom några minuter; 

 om åter ett längdsnitt, taget ur den hoptorkande, krökta väfnaden, vattendränkes, ut- 

 rätas det åter temligen hastigt, och de förut hopfallna cellerna utspännas. Den köttiga 

 stängelspetsen i öfrigt bildas af löst svampparenkym. Emedan stängelns hålighet här 

 ej utbreder sig under hela blomfästet, som derför sammanhänger med holkens ytter- 

 vägg, eger utåtkrökningen här till utseendet rum i sjelfva fästet. — Under hela den 

 postflorala tiden befinner sig alltså holken hos dessa växter i en kraftig lifsverksamhet, 

 som afser att bibehålla honom såsom ett skydd för fruktanlagen; men detta upphör i 

 samma stund, som dessa blifvit färdigbildade frukter, hvilka skola spridas. 



Såsom ett anmärkningsvärdt exempel på korgens postfloration må omnämnas en 

 eternell, Acroclinium k. Gray. Holkfjällen äro mycket långa med en led på midten, 

 ofvanför hvilken deras färg är svagt rosenröd, hvarför de likna strålblommor; dä de 

 genom anfuktning ögonblickligen böja sig vid midtleden mycket starkt inåt, hafva de 

 den bekanta uppgiften att liksom vissa Radiaters strålblommor och Carlinas holkfjäll 

 skydda (disk-)blommornas frömjöl för regn. ^) Under den länga tid, den stora korgen 

 behöfver för sin blomning, förstoras blomfästet, och dessutom höjas de mera peri- 

 feriska blommorna upp under fruktanlagens tillväxt. För att holkfjällen icke desto 

 mindre skola räcka till såsom skydd, förstoras nu deras nedre, örtartade delar, som 

 bilda sjelfva skålen af holken, hvaremot den färgade delen synes minskas, sannolikt 

 genom skrumpnande. Fig. 95, a, b och a' b', tafl. IV, visa jemförelsen mellan holkens 

 form och fjällens utseende i blommande och öfverblommade korgar. 



') Kerner, Die Scliutzmittel des Pollens, sid. 28. 



