KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 21. N:0 4. 61 



Postflorationens orsaker ocli beskaiFenliet. 



Det är klart, att posttloratioiKjii står i ett visst beroende af befrukttiiMgeii. De 

 närmare orsakerna till blonidelarnes mångfaldiga förändringar, t. ex. till den befruktade 

 blommans tillslutande, till hyllebladens inrullning eller affallande o. s. v., kan jag ej 

 här söka förklara, då jag saknar jemförande anatomiska undersökningar. Några af 

 dessa förändringar äro måhända rent mekaniska, ett uttryck för blomningens upp- 

 hörande och dess organs aftagande lifskraft. Detta gör sig isynnerhet märkbai't i 

 blommor, som endast innehålla ståndare och som slutligen förtorka och aftalla. Det 

 är dessutom i många fall påtagligt, att hyllebladen ega qvar från sin pra3floration en 

 viss disposition att förändras i någon bestämd riktning, till följd hvaraf vi så ofta 

 se efterblommans hylle återtaga sitt knopphige, på samma sätt som detta bladläge åter- 

 kommer, då en blomma t. ex. sluter sig vid nattens inbrott. Hos en del växter kan 

 derför postflorationen till slut påbörjas eller antydas äfven om befruktning ej skett, 

 t. ex. Dendrobium nohile enligt Hildebrand; den synes då kunna förklaras utan an- 

 tagande af inverkan från befruktningsakten. I de flesta fall deremot äro de förändringar, 

 som blomman undergår i och med befruktningen, otvifvelaktigt aktiva företeelser och 

 uttryck för inträdandet af en ny lifsakt. ') Det förändrade, egendomliga bladläget 

 kan derför träffas äfven hos talrika växter, hvilkas hylle under hela blomningen natt 

 och dag stått orörligt ( Viola ni. fl.). Och att förändringarna uteblifva om fruktämnets 

 utveckling uteblir, derpå finnas flere exempel i det föregående. I sådana fall samman- 

 hänger öfverblomningen otvetydigt med befruktningen; men månne de endast äro 

 samtidiga? Med fullt skäl kan man snarare anse den förras företeelser vara verkningar 

 af den senare. Bland de genom befruktningens drifkraft direkt föranledda akterna 

 har man ju att äfven riikna frögömmets utveckling. ") Hos OrcJddeoi ger sig befrukt- 

 ningsprocessens utomordentliga kraft till och med tillkänna i anläggning af embryot. 

 Och dess inflytande på blommans stamdel, ja långt utanför blommans område, är i 

 många fall allmänt bekant, hvarpå bland annat de s. k. skenfrukterna leinna exempel. 

 Det är då naturligt, att vi från samma håll kunna härleda impulsen till postflorations- 

 företeelscrna i allmänhet, vare sig att dervid endast mekaniska krafter lössläppas, 

 eller att ny kraft är gifven till ny lifsverksamhet. Och detta så mycket mer, som vi 

 veta hvilken stor betydelse dessa företeelse)- ega för fruktanlaget. 



Under alla omständigheter är det tydligt — och detta framgår redan af den 

 uppgift, öfverblomningen eger — , att de ifrågavarande förändringarna ej kunna vara 

 ett regellöst förstörande af blommans delar. Det är de ofta urblekta och skrump- 

 nande, af atniosferilierna tilltygade kronorna, som gifva åt öfverblommade växter ett 

 utseende af förvissning, förstöring och lifiöshet. Men, såsom vi förut hafva sett, oregel- 



') Det synes t. ex. med hyllebladens affallande vid blomningens slut förhiilla sig på samma sätt som med 

 träds ocli buskars löflallning enligt H. v. Mohls undersökningar, Bot. Zcit., 1860, sid. 1, 9, d. v. s. 

 endast genom upplösning af cellsammanbangct i vidfiistuingspunkten. Enligt v. MoUL iunebiir emellertid 

 detta »en egendomlig organisk process, en nybildning af det cellager, i hvilket cellsammanhanget upp- 

 upplöses.» Jfr ofvan om blomkronans fällning hos Rhiiianthas! 



-) Enligt Hildebrand, Bot. Zeit., 1863, sid. 344, är det af G^ktnek, m. fl. beifrade förhällande, som 

 benämnts »Eruchtuugsverraögen», eller att frögömmets utveckling ensamt skulle utgå från moderväxten, 

 tvifvelaktigt eller åtminstone ej allmängiltigt. 



