62 c. A. M. l.INDMAN, OM roSTFLOUATIONlCN. 



bundet viasnadc bluiniiior ti'äfl'u vi j^iUiska aälluii i nuturcu, äfvcu om dtilt;i är fuUtit 

 mod dem, aom vi för värt nöje bryta och som för öfrigt ofta äro obefruktado. Och 

 äfvcii om vi (inna växter, der blomdelanie äro pä sådant sätt förvandlade, så är detta 

 ett senare stadium, som i de flesta fall visar sig vara föregånget af regelmässiga, för 

 arten bestämda rörelser. Ej ens »förvissningen», såsom den kallas, är derför ett rent 

 uttryck för lifvets hemfallande under yttre våldsamma inflytelser, utan till stor del 

 bestämd af lifvet sjelft, som ej ät förgängelsen offrar sina organ förr, än de fått till 

 det sista spela sin rol. För öfrigt är det aninärkningsvärdt, hvilken persistens hyllets 

 ömtåligaste delar, kronbladen, kunna ega. Då de affalla, äro de hos de flesta växter 

 alldeles friska och förblifva ej sällan oförvandlade hela dygnet för att ofta ännu längre 

 ega qvar sin turgor. ^) Och de, som qvarsitta, förlora väl sin friskhet, men bibehålla 

 sig länge, åtminstone till en del, saftiga och färgade och visa regelmässiga rörelser. 

 Det är under sådana omständigheter ej underligt, att deras postfloration, långt ifrån 

 att utgöra en tillfällig förvandling, kan för hvarje växtart visa bestämda former. 



Deremot hafva vi funnit, att postflorationen icke, såsom man kunde hafva väntat, 

 rättar sig efter växternas naturliga slägtskap och att den således är oanvändbar till 

 kännetecken vid en systematisering. Såsom förut är nämndt, anser Clos, att den kan 

 göra systematiken åtskilliga tjenster, och många naturliga familjer äro också i detta 

 afseende allt igenom teinligen likartade, t. ex. Antirrhinece, Rinanthece^ Ahinacew ; men 

 äinju oftare hafva vi sett fall, då de olika slägtena, ja arterna inom samma slägte, 

 sinsemellan afvika och nästan blifva hvarandras kontraster. Jag erinrar här om de 

 tvä slägtena Convolvulus och Ipomcea, de två vanliga arterna af Fragarin, likaså de 

 två anförda arterna af Clematis, vidare Trifolium piritense och medium gent emot repens 

 och hybridum å en sida samt agrarium å en annan o. s. v. Dessa betydliga olikheter 

 kunna ej annat än styrka den förut uttalade meningen, att postflorationen icke innebär 

 helt enkelt blomdelarnas regress efter afslutad blomningsverksamhet, då vi naturligtvis 

 öfverallt skulle påträffa samma, föga varierade företeelse, nemligen de öfverflödiga or- 

 ganen i olika stadier af bortdöende; utan att den hör till växtens lifsyttringar och 

 syftar till ett bestämdt mål, till hvars nående äfven ganska närstående växtformer 

 uppsökt olika utvägar. 



Postflorationens liufvudformer. 



Om vi söka ordna de i det föregående uppräknade exemplen af ungefär 250, dels 

 omnämnda, dels mera utförligt beskrifna växtarter, tillhörande 55 olika naturliga fa- 

 miljer, för att deraf få en öfversigt öfver hufvudslagen af de postflorala förändringarna, 

 så visar det sig förenadt med stora svårigheter att erhålla en tillfredsställande gruppe- 

 ring. Snart sagdt hvarje växt visar uti ifrågavarande afseende någon viss egendom- 

 lighet, och vidsträcktare undersökningar skulle ej så mycket underlätta finnandet af 

 allmänna synpunkter, som icke snarare hopa nya anmärkningsvärda detaljer, så egen- 

 domliga och sinsemellan afvikande, att det knappast skulle synas möjligt att inrymma 



■') Detta eger otvitVelaktigt siii grund i deras rikedom pii gariamne; röda, blå och hvita kronblad iune- 

 lialla dylikt i en viss modiiikation såsom underlag för antliooyanet, Wigand, Bot. Zeit., 1862,. sid. 

 121, följ. ooh WiEsNEii, ibidem, sid. 389, följ. 



