KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAH. BAND. 21. N:0 4. 65 



På samma sätt, men med pulpös, sedan hinnartad konsistens (»p. pulposa», 

 Clos): Hemerocallis m. fl. 



c. bladens spetsar skrynklas eller krusas före sammanslutningen (»p. crispa», 

 Clos): flere Alsinaceer, samt snart derefter Lychnis, Viscaria m. fl. 



d. flikarne (bladen) inrullas från spetsen, vanligen mindre torra: Lychnis^ Vi- 

 scaria, Pmnula, Androsace, Viola canina och tricolor. 



På samma sätt, men med pulpös konsistens: Alisma, Commelynacece, Statice 

 (kronan), i någon mån Silene och Melandrium. 



e. kanterna inrullas: Dianthus, Hypericum. 



Båda de sist nämnda rörelserna hos Cucurbita, seglet af Vicia och Lathyrus m. fl. 



f. bladen böjas tillbaka med bakåtrullade kanter: Saponaria; hit höra strål- 

 blommorna hos flere Eadiater, t. ex. Aster, Galatella. 



3. Hyllet qvarsitter delvis, under det återstoden aflfaller. Så qvarsitter seglet 



hos Genista, de färgade foderbladen hos Polygala, pipens bas hos Rhinantliece 



och Nicotiana. 



Vid denna öfversigt böra vi uppmärksamma några allmänna förhållanden hos 



öfverblomningen, hvilka redan ofvan antydts i sammanhang med dennes hufvuduppgift. 



1. Med få undantag skyndar den befruktade blomman att sluta sig, eller söker 

 hon åtminstone förminska den yta, hyllet utbreder, eller dölja någon förut särdeles 

 påfallande färgteckning. Denna regel gäller för blommor af de mest olika slag, såväl 

 för de mest oansenliga som de största och praktfullaste, såväl för det öfver- som det 

 undersittande, såväl för det affallande som det qvarsittande hyllet. 



2. Liksom blornhyllets tvenne hufvuddelar, det färgade och det ofärgade, äro 

 så olikartade redan under blomningen, likaså visa de oftast efter densamma ett ganska 

 skiljaktigt förhållande. Blomfodret, som vanligen är örtartadt, står äfven deruti nära 

 det vegetativa systemet, att det efter befruktningen i regeln ej förvandlas, utan tvärtom 

 oftast vidare utbildas ända till fruktmognaden; det hör till undantagen, att dess blad 

 äro finare byggda och snart atfalhi. Blomkronan däremot, hvars blad äro mera meta- 

 morfoserade, tillhör också mera exklusivt blomman och undergår derför förr eller senare 

 en genomgripande förvandling. Det är genom det färgade hyllets närvaro i blomman, 

 som denna äfven i sin öfverblomning visar en så utomordentlig formrikedom. En 

 blomkalk förhåller sig antingen som foder eller som krona, allt efter som den är färgad 

 eller ofärgad. 



3. Då flertalet växtformer ega öfversittande fruktämne, blir detta efter befrukt- 

 ningen inneslutet af fodret. Denna regel är så allmän, att en af hufvuduppgifterna 

 för fodret måste vara att tjena fruktanlaget till skydd. I talrika fall afpassa sig foder- 

 bladen till form och storlek just för detta ändamål. De växtformer deremot, som ega 

 undersittande fruktämne, sakna foderblad eller ega små sådana, och fodret är här aldrig 

 försedt med djup pip. Här kan neraligen fodret icke spela nå<jon rol för fruktanlagets 

 skyddande. Så t. ex. ej blott hos Aggregatce och de till sin blomställning närstående 

 Uiuhelliflora;, utan äfven hos Ridnace.a;, Cnprifoliacece, Adoxea', Canipanidacece, Cuciir- 

 bitacea; m. fl. Äro foderldaden i detta fall stora, sä äro de nästan alltid tillika färgade 



K. Sv. Vet. Akad. HaiuU. Bd. 31. N:o 4. " 



