HQ (!. A. M. IJNDMAN, OM POöTFLOUATIONEN. 



för att tjciMstgöra under blomningen och förhälla sig såsom kronblad, t. ex. Rihemicecu, 

 Cactece, Iridew, Orchidece, hvartill nilrma sig Ela;agnus, Sanguisorha m. fl. 



4. Det färgade hyllet antingen affallcr, hvilket kan ske så tidigt, att det ännu är 

 oförändradt; härmed afses dels att göra blomman i största möjliga måtto obemärkt, 

 dels att lemna rum för fodrets fullständiga tillslutande. Eller ock kan det qvarsitta, 

 i hvilket fall det naturligtvis förändras till färg och konsistens, vanligen äfven till 

 form och ställning. Dess blad kunna derför efter blomningen, åtminstone till en tid, 

 utföra samma förrättning, som fodret, nemligen att omhölja det öfversittande frukt- 

 anlaget eller åtminstone skydda dess topp på hvarjehanda sätt; eller, särskildt med 

 undersittande fruktämne, är dess rol utspelad sedan det ombesörjt blommans tillslutande. 



III. Postflorationen hos öfriga blomdelar. 



1. Blommans stamdel. Då fruktanlaget börjar svälla, inträffar detsamma med 

 de delar af blombottnen, der det sitter fästadt. Blomskaftets spets blir derför i all- 

 mänhet mera utbredd; likaså förstoras det gemensamma blomfästet hos Compositce och 

 andra. En särdeles hastig utveckling visar fruktfästet hos Batrachium sceleratum, Myo- 

 surus, Fragaria m. fl. Men äfven sjelfva blomskaftet visar sig i allmänhet, till och 

 med hos flere växter med små och oansenliga frukter, betydligt tjockare och starkare 

 vid befruktningens inträffande, då hyllet utvisar postflorationens inträde, liksom om 

 växten först nu, då visshet om fruktsättningens förverkligande erhållits, ansåge det 

 löna mödan att offra material och arbete på detsamma. 



En särskild uppmärksamhet förtjenar stamdelen då den är skålformigt ur- 

 hålkad. , Den är då fullt analog med en foderpip i sitt förhållande till fruktanlaget och 

 kan bibehålla sin konsistens, t. ex. Lythrimi, Älcheiiiilla, men undergår vanligen 

 vid fruktmognaden mera genomgripande förändringar än fodret; den blir köttig hos 

 Cotoneaster och Rosa, fastare hos Mirabilis, stenfruktartad hos Elceagnus o. s. v. . Den 

 kan också aöalla. Primus, i likhet med Daturas foderpip. 



Hos några växter med lysande hylle affalla krön- och foderblad, sammanhängande 

 förmedelst en större eller mindre del af blombottnen, t. ex. Trofceolum, Oenot/ieracece, 

 Cucurbitacece. Hanblommor, t. ex. Acei-, de första blommorna af Esadus, affalla van- 

 ligen genom en led vid blomskaftets bas. 



Hos ett stort antal växter får den befruktade blommans eller blomsamlingens 

 skaft en sådan tillväxt, att dess riktning förändras. I de allra flesta fall böjes skaftet 

 då i en sådan riktning, att blomman får en obemärkt eller till och med skyddad plats, 

 derför oftast v riktning mot jorden, såsom vi isynnerhet se hos växter med nedliggande 

 växesätt, t. ex. Nolana, Nemophila, Coavolvulacece, Stellaria media, Spergidaria, Gerania, 

 Potentilla minor^ Helianthemivm m. fl.; dock förekommer detta äfven hos andra, t. ex. 

 Adoxa, vissa Solana, Nicandra, Fragaria vesca, Tussilago ra. fl. Detta når sin höjd- 

 punkt i den s. k. geocarpien, då fruktanlaget borrar sig ned i jorden för att der mogna. 

 Eller söker sig efterbloinman vid andra tillfällen in bland löfverket, t. ex. Cohcen, Lo- 

 ■pezia, Tro2)wolum, Commelyna; eller drager hon sig längre in uti blomsamlingen, såsom 

 Viscaria, Lychnis, Lythrum, Trifolium medium, Hahlitzia, vissa Cruciferer m. fl., eller 

 under vattnet, vissa Batrachia. — Detta förhällande träffas således hos växter inom 



