KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 21. N:0 4. 71 



Gypsophila har mindre djupt och trångt foder än öfriga Silenaceer, men flere af dess 

 arter ega ofantligt talrika blommor. 



Slutligen och för det tredje Unna vi bland de uppräknade undantagen fiere växter 

 med undersittande fruktämne: Lo7iicera,Campanulacece, Cucurbitacece, Vacciniece,Ribesiacea^, 

 Rhamnece. Det är ofvan nämndt, hurusom den ringa utbildningen af deras foder kan 

 förklaras dermed, att fodret genom sin epigyna ställning ej kan komma ät att skydda 

 fruktanlaget. Vilja vi åter söka en förklaring till denna omständighet, att fruktanlaget 

 sålunda här är bestämdt att mogna utan något hölje; så kunna vi möjligen finna en 

 sådan deruti, att hufvudmassan af de växter, som ega undersittande fruktämne, ut- 

 veckla en köttig, saftig frukt. Så förhålla sig Cornus, Coffea, Lonicera, Cueurbita, Bryonia^ 

 Vacciniece, Ribes. Men äfven hos andra växter med bär eller stenfrukt se vi en sådan 

 frukt från början lemnad utan allt skydd, t. ex. Vitis, llex, Actcea, Berberis, Frimus, 

 flere Solana. Särskildt fästes vår uppmärksamhet på detta förhållande deraf, att Primus 

 vid fruktens börjande utveckling afkastar sitt torusrör. Det är sjelfklart, att alla 

 dessa frukter, som äro bestämda för djurverlden för att med dess tillhjelp spridas, 

 måste vara lätt tillgängliga, och att de vanliga skyddsmedlen här endast skulle med- 

 föra en olägenhet, hvilken ej kunde uppvägas af de vunna fördelarne. Vi se derför 

 äfven talrika saftiga skenfrukter utbilda sig ohöljda, t. ex. Moms, Fieiis, en del Ponia- 

 ceer, Rosa, Fragaria vesca (hvaremot den af fodret mer eller mindre inneslutna frukten 

 af F. collina är vida mindre saftig, på samma sätt som Ligicstrum h;ir mindre djupt 

 foder än Syringa, eller som Ainygdalus, hvars fruktanlag är filtludet, har ojemförligt 

 torrare stenfrukt än Frimus. Här är derför ett undantag från den regeln (se ofvan 

 sid. 67). att fruktanlagen för sin utveckling söka mörker eller åtminstone undvika direkt 

 solljus. Det är ej osannolikt, att detta sammanhänger med utbildandet af de egen- 

 skaper, som göra do köttiga frukterna mest lockande. Sciiubeler ') har genom talrika 

 exempel bestyrkt, att dessa frukters arom och välsmak står högst i de länder, der 

 ihållande och stark belysning under vegetationsperioden gynnar fruktmognaden. 



Har postflorationen andra uppgifter än att skydda fruktanlaget? 



Denna fråga står i närmaste, sammanhang med de nu gjorda betraktelserna, och 

 på andra ställen i det föregående hafva antydningar gjorts derom, att postflorationen 

 stundom åsyftar att uppfylla andra bestämmelser, än den, som jag benämnt dess 

 hufvnduppgift. Då jag endast helt kort kan uppehålla mig vid denna fråga, anför jag 

 bland sådana syftemål endast följande: 



1. Postflorationen kan åsyfta ntt från de blommor, som stå i blomning, afleda de 

 insekter, hvilka ej kunna vara af gagn vid desammas befruktning. Det är redan förut 

 nämndt, att man på detta sätt förklarat den förhöjda färgen efter blomningen hos 

 kronbladen af Ribes nureum; på sainma sätt skola förhålla sig Weigelia rosea och 

 Androsace Chamcejasme. Äfven Dicrvillns gula kronor blifva före affallandet orangeröda. 



') Dic Pflanzpiiwelt Norwegens, 187.5, sid. 8-1, följ., snmt V;T;xtlivet. i Norge, 1879, sid. 73, följ. 



