KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 21. N:0 6. 37 



formen och konsistensen beträffar. Det är nemligen betydligt mörkare, nästan kastanje- 

 brunt och mycket fastare, ett bevis, huru litet man i allmänhet har att rätta sig efter 

 form och färg, som för öfrigt tyckes variera ganska mycket såväl hos exemplar från 

 samma som från skilda lokaler. Af spicula har Bowerbank och isynnerhet Carter 

 lemnat goda teckningar. De nålar, som bilda hufvudsakligaste delen af skelettet, äro 

 acuta af O, ii mm längd; de äro svagt böjda vid basen och nästan jemntjocka, endast 

 hastigt afsmalnande vid den spetsiga ändan. Spicula biclavato-obtusa äro hos denna 

 art försedda med mycket tydlig ansvällning i hvardera ändan, hvilken ansvällning än 

 är afiång, än mera klotrund. Längden är 0,24 mm. Spicula a3quali-ancorata äro mycket 

 talrika och af två väl skilda storlekar; de större äro 0,oo mm, de mindre 0,02r> mm långa. 

 Alla äro de tretandade, ej, såsom Bowerbank säger, en del tvåtandade. Spicula spi- 

 noso-bifurco-acria äro högst egendomliga, och förekomma endast hos denna bland de 

 här beskrifna svamparne. De äro 0,4 mm långa och böjda i form af en hårnål, dock 

 så att den ena grenen alltid är kortare än den andra. Utefter hela sin längd äro de 

 försedda med korta, tätt sittande taggar. Spicula bifurco-acria äro ytterst små, endast 

 0,0'. mm långa och tarfva en särdeles hög förstoring för att blifva väl sedda. Carter 

 har afbildat dem pl. 14, fig. 32 b och kallar dem: »the minute bihamated cmbryonic 

 formes of the large forcipiform spicules», hvaraf tydligt framgår, att han anser dem för 

 ungformer till de stora spinoso-bifurco-acria nålarne. Möjligen är förhållandet så- 

 dant, men jag är dock mera böjd att anse dem för fullt utvecklade nålar af ett sär- 

 skildt slag; ty dels är proportionen mellan de båda grenarne ej densamma som hos 

 de större bifurco-acria, dels är den längre grenen hos dessa små liksom svagt C-böjd; 

 och hvarför skulle man dessutom ej linna öfvergångsforiner mellan dessa förmenta 

 olika utvecklingsstadier? Bowerbank har felaktigt afbildat och beskrifvit dem såsom 

 C-curvato-acria, hvilka spicula hvarken Carter eller jag kunnat finna hos denna art. 



Esperia arniata Bow. 



1866, Microwoiui iirmata, Bow., Mon. II, 129 III, pl. 23, f. 17—24, 1874. 



Ampliiloctus » « VosM.^K, Notes Leycl. Mus., 118, 1880. 



1868, Scopaliua toxotes, » Osc. SciniiDT, Spoug. Kiist Alg., 26, 39, pl. 5, fig. 5. 



Esperia satis tenuiter incrustaiis; superficies iutequalis, rugosu. Oscula parva, clispersa. Spicula quinquc 

 gencrum: spinoso-acuta, ad basim tautum spinosa; spiuoso-acuta, multo brcviora, omuiuo spiiiosa; acuta, ad basim 

 tautum sparsim et tenuiter spinosa; tricurvato-acria ; fequali-ancorata. 



Color: specimina exsiccata fulva. 



Habitat rara in Gullmaren Baliusia; profund. 75 metr. 



Enligt Oscar Schmidt skola spicula variera särdeles mycket hos denna art ; och, ehuru 

 de af mig undersökta exemplaren mycket öfverensstämma med Bowerbanks beskrifning 

 och figurer, finnes dock en mindre skiljaktighet, som längre fram skall påpekas. De största 

 spicula äro de vid basen knöliga eller kort-taggiga spinoso-acuta; de äro alltid svagt böjda 

 och hålla i längd omkring 0,s mm. Stundom kan spinositeten helt och hållet saknas. 

 De andra spicula spinoso-acuta äro blott O, is mm långa samt öfverallt taggiga. Vid 



