18 AXEL WIKÉN, OM CIRKULATIONS- OCH DIGESTI0N8-0RGANEN HOS ANNELIDER. 



kraft, hvarined blodet inrusar i tarmens lakun. Vi hafva redan näint hvari denna 

 betydelse enligt vår åsigt sannolikast består. 



Tarmväggens lakun har hos denna art kärlliknande djupare rännor både på öfre 

 och undre sidan af tarmen samt kärlring, från hvars öfre del hjertat utgår. Men lakunen 

 sträcker sig här ett stycke framför denna ring och omger således äfven basen af oeso- 

 phagus, och det är här som det första paret tarmkärl inraynnar. 



Af den sällsynta Terebella (Polhymnia) Danielsseni ha vi erhållit ett fåtal exemplar 

 i Gullmarsfjorden, den synes så till inre som yttre karakterer i så hög grad likna 

 Terebella debilis, att det torde vara mycket tvifvel underkastadt, om den kan an- 

 ses vara en egen art. 



Artacama lirohoscidea. Tafl. VI, fig 2 visar en del af cirkulationsorganen hos detta 

 egendomliga djur. Tarmkärlen äro här alla likformiga och bilda stora trekantiga nät 

 med lika fina maskor som hos föregående. Bakåt aftaga dock näten betydligt i storlek. 

 De äro något mer bukiga än hos Terebella och innehålla alltid generationsprodukter. 

 Tarmlakunen sträcker sig ej längre framåt än till ringen, som här är ovanligt tydlig, 

 fig. 2 A. Antydan till öfre tarraväggkärl finnes icke, hvilket, såsom vi i det följande få 

 se, är en följd af tarmens anatomiska byggnad, deremot finnas tvenne, styckevis till en 

 enda sammansmälta, fåror på tarmens undersida, hvilka innehålla mera blod än den 

 öfriga delen af tarmväggen, Taji. VI, fig. 2 u. Genom tarmens vridning kommer hjertat 

 att ligga på högra sidan af oesophagus, fig. 2 H. 



Terebellides Strasvii, som, med afseende på yttre kroppsdelarnas och särskildt gälarnas 

 form, så betydligt afviker från öfriga Terebellider, visar sig äfven med afseende på 

 kärlens bildning vara egendomligt differentierad. Detta gäller dock ej om det peri- 

 feriska käidsystemet, hvarom vi ej ha något att anföra utom hvad som redan är nämdt 

 om Terebelliderna i allmänhet. Vi anmärka endast, att segmental- och tarmkärl 

 stundom hvar för sig utgå från bukkärlet, stundom förenas ett längre eller kortare 

 stycke, ett förhållande, som hos denna art synes variera utan någon regel. Innan 

 vi öfvergå till ett närmare skärskådande af tarmkärlsystemet, som här är af synner- 

 ligt intresse, måste vi erinra om, att näringskanalen hos detta djur är afdelad i 

 följande tydliga partier: oesophagus, Tafl. VI fig. 5 0, körtelmagen G, chitinmagen K 

 och tarmen, som ungefär i 13:de — 15:de borstbärande segmenten bildar en slynga och som 

 kan delas i två afdelningar, en vidare, framför slyngan belägen, och en smalare bakom 

 densamma befintlig portion. 



Oesophagus är här som alltid försedd med verkliga, större och mindre kärl, af 

 hvilka hos denna art endast några inmynna i lakunen, de flesta deremot samlas i ett 

 gröfre kärl, som skiljer sig från tarmväggen, löper tätt under hjertat och inmynnar i 

 dettas basaldel. 



Tarmlakunen sträcker sig från gränsen mellan oesophagus och den intensivt gula 

 körtelmagen ända till det circumanala plexus. Vi hafva redan omtalat de egendom- 

 liga »falska kärl» på sidorna af den egentliga tarmens främi-e afdelniug, hvaraf Tafl,. VI, 

 fig. 3, lemnar en afbilning. Likaså finnas på näringskanalens öfre sida en ö, och på 

 dess undre tvenne bakåt tydligare, med lakunen sammanhängande djupare rännor 

 eller kärlliknande bildningar. Den förra afsnöres på chitinmagen allt mer och mer 



