KONGL. SV. TET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 21. N:0 7. 31 



Hos Melinna cristata, Pista cristata, Amphitrite cirrata och affinis är tarmkanalen 

 af samma längd som kroppen, och följaktligen fullkomligt rak: Tafi. I, Jig. 12, Tafl. Il, 

 fig. 1, Tafl. 111, fig. 4, Tafl. VI, fig. 4. Den är också hos dessa former temligen 

 jemntjock, med undantag naturligtvis för cesophagus, eller afsmalnar åtminstone bakåt 

 i samma proportion som kroppen. Ett undantag gör dock Amphitrite affinis, som har 

 främre delen af tarmen temligen starkt uppsväld. Hos Melinna hela vägen, och hos de 

 öfriga i bakre delen, är tarmen regelbundet insnörd vid gränserna mellan segmenten. 

 Främre delen af tarmen hos Pista och Amphitrite cirrata är mycket oregelbundet veckig, 

 hos Amphitrite affinis fullkomligt slät. 



Alla öfriga af oss undersökta arter ha tarmkanalen längre än kroppen, och till 

 följe deraf bildande åtminstone en slynga. Närmast de föregående stå Terebella debilis 

 och Thelepus circinnata. Tarmkanalen bildar hos den senare vid slutet af chitinmagen 

 och hos den förra ungefär vid 12:te borstbärande segmentet en högst obetydlig bukt 

 eller liten slynga. Hos båda dessa arter är den för öfrigt rak och cylindrisk, ehuru 

 vid gränserna mellan segmenten något insnörd, Tafl. II, fig. 1, 3. Något större är 

 den slynga, som hos Amphicteis Gunneri och Terebellides Stroemi bildas af tarmen, 

 hvars främre del är betydligt vidare än den bakom slyngan belägna. Hos Amphicteis 

 Gunneri ligger slyngan i ett par af de sista med egentliga borst försedda segmenten, 

 hos Terebellides i 13:de — 15:de borstbärande segmenten, men mottar blodkärl från 15 

 — 17:de segmenten, Tafl 1, fig. 1, Tafl. VI, fig. 3. Amphicteis gracilis liknar i det allra 

 närmaste A. Gunneri, den har främre delen af tarmen betydligt uppsväld, och én slynga 

 belägen ungefär i det första med blott hakborst försedda segmentet. Bland Terebelli- 

 derna har Artacama proboscidea den längsta tarmkanalen i förhållande till kropps- 

 längden. Tafl. VI, fig. 1 visar en genomskärning af detta egendomliga djur med den 

 så kallade proboscis utsträckt, fig. I P, och Tafl. VI, fig. 2 visar tarmkanalens form 

 hos samma djur, likaledes tänkt med utskjuten »proboscis». På båda figurerna åter- 

 finna vi den lilla slynga s, som hos åtskilliga andra Terebellider finnes på gränsen 

 mellan den bakre smalare och den främre något bredare delen af tarmen. Hos 

 Artacama ligger den, då »proboscis» är utsträckt, i närheten af 12:te borstbärande 

 segmentet, i annat fall längre bakåt. Den emottager emellertid 12:te — 14:de paren tarm- 

 kärl. Den del af tarmen, som bildar slyngan, äfvensom den bakom densamma varande, 

 är smal och cylindrisk, den främre delen betydligt vidare, såsom de citerade figurerna 

 visa. Den så kallade proboscis hos denna art är en stor, af de främre segmentens bukdelar 

 och sidor bildad säck, som efter behag kan stjelpas ut och in, men som vanligen, åtminstone 

 till största delen, är utdragen. I dess byggnad deltaga alla de element, som sammansätta 

 kroppsväggen. Då denna säck är utstjelpt, dragés tarmkanalen framåt så mycket som möjligt 

 och bildar först i säcken en stor bukt, derefter bakom densamma en stor slynga, som sträcker 

 sig genom 7 — 8 segment. En blick på våra figurer visar bättre än en lång beskrifning, 

 hvilken form tarmkanalen eger då den s. k. proboscis är utstjelpt. Hvilken form tarm- 

 kanalen har i motsatt fall, ha vi ej kunnat med säkerhet utröna, då proboscis vid 

 minsta beröring genast utskjutes, och då huden ej hos denna art är genomskinlig. Ett 

 litet, ungefär tumslångt exemplar, som det lyckats oss konservera i chromsyra med in- 



