42 AXEL WIRÉN, OM CIRKULATIONS- OCH DIGESTIONS-ORGANEN HOS ANNELIDER. 



ffits ut ur chitinet. En så behandlad cell ser ut som om den vore försedd med fiim- 

 inerhår. Der cuticulan är tjock, sträcka sig dessa utskott, som äro lösliga i kalilut 

 och följaktligen bildade af protoplasraa ej synnerligen långt in i chitinet. Betraktar 

 man derför en genom kokning i kalilut isolerad cuticula från chitinmagen, ser man 

 på de tunnare kanterna talrika ljusa punkter, utmärkande de ställen der protoplasma- 

 utskotten nästan genomborrat chitinet. På den tjockare delen af cuticulan synas der- 

 emot icke sådana punkter, Taji. III, fig. 9. Dessa förhållanden torde kunna förklaras så, 

 att, då epithelcellernas öfre delar börja chitiniseras ^), bildas i dem trådar, som tills vidare 

 undgå detta öde och blifva de i chitinet inskjutande protoplasmautskotten, men då 

 chitinbildningen fortgått till en viss punkt, börja äfven trådarne att i sina öfre ändar 

 förvandlas till chitin. Resultatet af en sålunda fortsatt process måste blifva uppkomsten 

 af en upptill mera homogen, nedtill af protoplasmautskott genomborrad chitin- 

 hinna. 



Alla de Annelider, med hvilka vi för närvarande sysselsätta oss, sakna större, 

 flercelliga, tarmkanalen tillhörande körtlar, vare sig lefver eller spottkörtlar, så vida 

 man nemligen ej får anse oesophagealblindsäcken hos Melinna som en sådan. Dereraot 

 finnas alltid i tarmkanalen hos dessa djur encelliga körtlar, hvilka kunna våra af 

 olika slag, vanligen fördelade på olika partier af tarmkanalen. 



I cesophagus hos Terebelliderna förekomma vanligen i stor mängd ett slags 

 körtelceller utan kärnor, hvilkas innehåll är formadt till aflångt ellipsoidiska kroppar 

 utan granulationer och färgas mycket intensivt af htematoxylin och anilinfärger. Hos 

 Amphitrite affinis, Taft. II, fig. 9 S S, kommer ungefär en sådan cell på två epithel- 

 celler. Man ser ofta på epithel med sådana körtlar droppar af en klar seg vätska 

 hängande utanför cellerna eller fastnade i flimmerhåren. Dessa droppar äro körtel- 

 cellernas uttömda innehåll. De senare äro således bägarceller och dö bort sedan de 

 afsöndrat och utspilt sitt sekret, hvilket icke är ett digererande ämne utan ett 

 slem, som har stor förmåga att uppsupa hasmatoxylin men lemnas ofärgadt af 

 öfverosmiumsyra. 



Bildningar mycket likartade med dessa och utan tvifvel med samma funktion 

 finnas i stor myckenhet i magen hos Amphicteniderna, Tafl,. IV, fig. 10. 



I körtelmagen hos Terebelliderna förekomma mera sällan säi^skildt utbildade 

 körtlar. Tafl. II, fig. 10 K, visar ett slags sådana, som sparsamt finnas hos Amphitrite. De 

 äro nästan klotrunda med en fin, rak utföringsgång, innehålla en klar vätska och i 

 midten eller närmare basen en finkornig kropp med ett mer eller mindre skrumpet 

 utseende, måhända en oförvandlad rest af det ursprungliga cellinnehållet. Dessa körtel- 

 artade bildningars funktion är oss ännu obekant. 



c? 



I körtelmagen hos Terebellides Stroemi förekomma stundom bägarceller, Tafl. III, 

 fig. 6 B. De likna vanliga epithelceller men utstöta en del af sitt innehåll och äro 

 möjligen abnorma efter döden uppkomna bildningar. I samma organ hos samma djur 

 förekommer äfven regelbundet ehuru ganska sparsamt en annan egendomlig bildning 



') Se T. Tullberg, Studien tiber den Baii iind das Wachstlium des Hummerpanzers und der Mollusken- 

 schalen: Kongl. Sv. Vet.-Akad. Handl. B. 19, N:o 3, Stockholm 1882. 



