8 smitt: riksmuseets salmomder. 



Denna asigt fraiiistiilldes sedermera först af Lilljkborg i Ofversigten af Vetenskaps- 

 Akademiens Förliandlingar 1849, der han erinrar, att »de karakterer, som skilja S. salmulus 

 och S. fario, hafva mj-cken analogi med dera, som utmärka S. salar och S. eriox. Att den 

 ene iir luigen af Blanklaxen och den andre den af Oklan eller S. eriox, lärer väl derföre 

 icke kunna betviflas, sa- mycket mindre, när de förekomma i samma vatten, och samman- 

 bindande mellanfornier företinnas.» En utförligare framställning af denna asigt var Wide- 

 GRENs hufvuduppgift uti hans Bidrag till kännedomen om Scerif/es Salmonider i Öfvers. 

 af Vet.-Akad. Förh. 1863. 



Emellertid hade en annan, ännu mera artreducerande åsigt blifvit så att säga vill- 

 korligt framställd af Nilsson i Öfvers. af Vet.-Akad. Förh. 1848: »Under sådana förhål- 

 landen, och då aUn karakterer befinnas i så hög grad variabla, kunde man verkligen vara 

 frestad att ifrågasätta, om här fiimes mer än två species af laxfiskar: TnMa och Saive- 

 linus, eller just de två, hvilka jag i Prodromios framställt som representanter för skilda 

 grupper.» Dock bibehåller han Blniiklaxen, Grålaxen, Laxöringen och två Rödingformer 

 såsom de »mest skilda» eller »i hvarandra minst öfvergående» arter. I sin Skandinaviska 

 Fauna anmärker han emellertid (pag. .39.5), att Grålaxen »sannolikast blott är en gammal 

 utvuxen form af Salmo Trutta eller Oclni^; och på detta sätt kan äfven ur Nilssons 

 skrifter den åsigt framletas, »att vi uti första afdelningen af våra Salmones blott hafva tvenne 

 säkert skilda species». Medan Nilsson i sitt sistnämnda arbete sönderdelade öringarne (med 

 inberäkning af grålaxen) i sex (villkorligt sju) arter, upptog deremot Sundevall den ofvan- 

 nämnda åsigten, att de egentliga laxarne inom Skandinavien tillhöra en enda art. Detta 

 framgår ur den af honom äsatta beteckningen för figurerna på plancherna 58 och 59 i 

 Skandinaviens Fiskar. Den på pl. 58 tecknade lax-cf är nemligen en tydlig blanklax, 

 antagligen från Norrköping; fig. a å pl. 50 är en laxöring (börting) från Ljusne elf, och 

 tig. b å samma plansch är en Wenerns-trutta: alla betecknade med artnamnet salar. 



Allt hvad olika åsigter om artbegreppet kunnat uträtta, har sålunda blifvit användt 

 på utredningen af våra skandinaviska lax -former; men frågan torde här, som annanstädes, 

 mindre böra gälla uppställandet af ett visst antal arter än förklaringen af det naturliga 

 slägtskapsförhållandet mellan de former, hvilka framställas såsom särskilda typer. Innan 

 dessa kunna framställas, bör man naturligen kunna visa, att de dervid använda karakterer 

 icke sammanfalla med dem, som utmärka hela slägtets gemensamma föränderlighet under 

 olika utvecklings-, köns- och andra förhållanden. Om vi för detta ändamål först vilja 

 undersöka de egentliga laxarne (med uteslutande af rödingarne) i vår fauna, kunna vi ur 

 de bifogade tabellerna ^) härleda åtskilliga för ändamålet vigtiga satser om våra laxars för- 

 änderlighet. 1 tabellerna äro dessa laxar ordnade så att N:r 1 — 20 äro de exemplar, 

 hvilkas kroppslängd (a) icke uppnått 70 millimeter; inom nästa grupp, N:r 21 — 69, upp- 

 tagas de exemplar, hvilkas kroppslängd ligger mellan 70 och ungefär 180 mm.; tredje 

 gruppen, N:o 70 — 173, innefattar exemplar med kroppslängden mellan ungefär 130 mm. 

 och 230 mm.; fjerde gruppen, N:r 174 — 286, har kroppslängden ungefär mellan 230 och 

 450 mm.; femte gruppen, N:r 287 — 327, innehåller Riksmuseets största uppmätta laxar, 

 ända till en kroppslängd af 830 mm. Dessa fem grupper företräda utvecklingsskeden, 

 som i allmänhet äro väl bemärkta både i form och färg', ehuru ofta inträffar, — hvad 



■-? 



^ Tabiila meti-ica 1 et cet. 



